RUDOLF RODEN

Život v napětí a míru

Vydalo Nakladatelství P3K v Praze v roce 2007.

První vydání.

Redakce a jazyková úprava Kateřina Dejmalová.

Layout, zlom Karel Kupka.

© Rudolf Roden, 2007

© Nakladatelství P3K, 2007, 2011

ISBN 978-80-903584-5-4 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-87186-26-8 (epub)

ISBN 978-80-87186-29-9 (mobi)

Aktuální informace o knihách nakladatelství P3K

najdete na stránce www.p3k.cz (e-mail: info@p3k.cz).

ČEKÁM

Čekání je zvláštní pocit. Často vzbuzuje nechuť, odpor, ale i naději. Jsou to asi stále zbytky kojenecké nedočkavosti: „Tak co je? Kde je ten prs, nebo když to musí být, flaška?“ Porodil jsem za své všeobecné praxe stovky dětí a stále si nejsem jist, že ti předporozenci na to až tak čekali. Radostné očekávání se týkalo rodičů, hlavně matky, že má to čekání za sebou.

Zasvěcené hlavy tvrdí, že se mimino cpe ven samo, ale já to považuji za pustou teorii.

Mně spíš připadalo, že když se tu konečně ocitlo, bylo to sakramentské překvapení.

„Co je? Kde to jsem? To jsem nečekalo!“ Z toho se vzpamatováváme celý život a často bychom se rádi do matky aspoň symbolicky vrátili.

Čekáme a bojíme se. Tenhle pocit v nás zůstane zakořeněný, protože od dětství jsme na něco čekali: vůbec ne vždycky dobroty, ale co se stane, když mám zase plné gatě a mokré prostěradlo. Moje matka nebyla vůbec přísná a já zase nebyl takový spratek. Každoročně se se mnou vypravila na Karlák do proutkařského obchodu pana Kozy, kde jsme ceremoniálně vybrali novou rákosku – ta stará, co jsme měli doma, už asi zpuchřela. Abych věděl, co mě čeká, kdyby… Vážně si nepamatuji, že by ji kdy použila. Paměť ale bývá krátká a selektivní. Bylo mi tak kolem šesti.

Jistě jste se už ptali sami sebe: Proč tu trčím jako vůl a čekám? Čekat se musíme naučit. Většina z nás není vůbec trpělivá, proto za tím musí něco vězet. Čekání není nic příjemného a valnou většinou je spojeno s pocity promrhaného času, ztrátou trpělivosti, dobré vůle a důstojnosti. Proč tu vlastně ještě čekám? Na tohle stvoření, které mi dalo už tolikrát zabrat? Čekám a snažím se překonat svoji nedočkavost. A bojím se, co se stane, když nepřijde.

Byli jsme banda malých kluků a prováděli jsme v rámci své neomezené fantazie někdy nehorázné syčárny. Pak jsme jako indiáni při potlachu seděli, dívali se na to, co jsme vyvedli, a báli se. Čekali jsme, co se stane: tohle neprojde. Ale jako malý dav jsme už plánovali, co bude to příští, co to unese – o následcích jsme nepřemýšleli.

Pod českou dětskou nemocnicí, tehdy Na Šancích, byla kolem Botiče vyprahlá suchá tráva. Stačilo škrtnout sirkou a byl to neuvěřitelný pohled. A hned nám došlo: co jsme to vymňoukli? Snažili jsme se to nějak ze všech dostupných stran uhasit, ale nešlo to.

Tak jsme seděli v klubíčku, děsně se báli a čekali. Přijeli hasiči z Prahy, Nuslí a Vršovic a my jim opravdu pomáhali hasit. To nás spasilo, jednak jsme nedostali na prdel, což jsme samozřejmě čekali, a jednak nás nikdo nenahlásil ve škole, což jsme čekali také.

Bylo mi necelých šestnáct, když jsem se, už přesně nevím jak, seznámil s Dunkou – hezkým, dlouhonohým děvčetem s velikanánskýma modrýma očima.

Bylo to už za Hitlera a já patřil k nevyvolené rase, a aby nenastaly žádné zbytečné komplikace, dávali jsme si rande na Vyšehradě, u velikánů. Vlastně i z bezpečnostních důvodů vzhledem k různým, vůči mně omezovacím nařízením.

Snad právě tohle ji přitahovalo. Pochybuji, že by to už tehdy byl můj genius, a do krásy jsem teprve dorůstal. Dunka bydlela až někde u Loun a jezdila za mnou vlakem a elektrikou. Trpělivě, někdy i pár hodin na mě čekala, protože její spojení nebylo vždycky pravidelné. Nevadilo jí, že jsem o půl hlavy menší. Drželi jsem se za ruce, ona šla po ulici a já po chodníku, a tak se to vyrovnalo. Smáli jsem se sami sobě, tím ještě nějak volným smíchem a proslulí velikáni nám jistě přitakávali. Když jsme se viděli naposledy, Dunka mi řekla: „Čekám. Na tebe. Až tohle peklo jednou přejde.“

Pár měsíců poté, co jsme se vrátili s Evou z lágrů, jsme šli na čaj o páté tancovat do kavárny Vltava. Tam jsem potkal Dunku. Po těch šesti letech jsme prohodili pár vlídných slov. Byla vdaná, nevím, jak šťastně, a měla dvě děti.

Čekám: netrpělivě. Protože už vím, že tihle matematičtí nebo fyzičtí moulové, od kterých by jeden čekal superpřesnost, ji v sobě nemají. Asi právě proto šli do exaktních oborů, aby se pro ně tu nedůležitou uvolněnost odnaučili.

Počkej a rozmysli si to, pořádně!

Asi tak jako čerstvě promovaní doktoři, kteří se hned specializují v psychiatrii, protože si myslí, že se tím nějaké své duševní úchylky zbaví. Jsou to lidé, kteří ať dělají, co dělají, vždycky si najdou nějakou záminku, aby přišli pozdě. Není to prostě v nich. Svět, snad tím míní ty ostatní, počká.

Čeká už miliony let. Taky možná, že dosud na ně vždycky čekali a počkali a jenom párkrát z toho byl malér. Jen tak tak jsem vyhnul starému Freudovi, který by to bez zábran vysvětlil souloží, a to už v době, kdy lidé ze sebe nebyli schopni ani vymáčknout ponětí o sexu.

Oproti těmto vědcům jsem já zbytečně fanoušek času. Právě jsme byli k jedněm z nich pozváni na večeři. Na půl osmou večer, což je i vzhledem k mému návyku časně vstávat pro můj nejspíš nearistokratický, ale hladový žaludek zátěž sama o sobě. Naivně si říkám, že půl osmé je půl osmé. Nepochopil jsem nebo jsem nechtěl vnímat, že v takových případech je tak půlhodinka něco jako akademická čtvrthodinka, tedy čas, aby se studenti a profesoři dostali z budovy do budovy.

Čekáme a já ještě jednou zvoním. Udýchaná paní domu nám přišla otevřít. Ve spodním prádle: konečně jsem její lékař a nic mě nemá překvapit.

„Ježíš – vy už jste tady? Já vás opravdu ještě nečekala!“

Zkrátka čekání se člověk musí naučit: dochvilnost se pak snad dostaví, když jsme už získali nějakou zkušenost, jak překonat nedočkavost a očekávání.

Nenamáhejte se vykládat, že přesnost je vlastností králů. Ti nechávali své podřízené – co už jsou oni, ti mnou uvolnění chuligáni – čekat.

Nečekej zázraky, přesnost, dochvilnost, dokonalost a moc a moc jiného. Věř, těš se a netřes se strachy, co bude příště. Počkej a snad se dočkáš. Není to vždycky snadné.

MAREK

Neznám moc lidí, kteří by psali ságu o tchánovi…

Marek byl každým coulem originál.

Vyprávět o něm mohu z vlastní zkušenosti, protože to byl můj tchán, v jehož blízkosti jsem si pobyl třicet let, a pak z jeho více méně skoupého vyprávění. A něco doplnila jeho – pokud vím – jediná dcera Eva, která je mou ženou již po šedesát let.

Marek se narodil ve Varšavě ve velké rodině na Polsko poměrně dost asimilovaných Židů. Kam přesně věkem v rámci rodiny patřil, mi není dodnes úplně jasné. Vychodil nějakou nejzákladnější školu a po bar micva šel do učení na stříbrníka a zlatníka. Nesnášel se s otcem, který ho podle Markova mínění nespravedlivě trestal a bil.

Jakmile se vyučil, utekl z domova s matčiným vědomím a trochu s její pomocí. Měl v kapse pár zlatek, výuční list a uměl polsky, jidiš a trochu rusky a německy. Přešel z ruské strany hranic, kde bydlel, na rakouskouherskou stranu, což kolem roku 1911 nebylo těžké. Měl v plánu odjet do Vídně, ale buď si koupil nesprávný lístek, nebo špatně přestoupil a ke svému překvapení se ocitl v Praze.

Za války (té první světové) pracoval jako stříbrnický tovaryš. Jako cizinec nemusel na vojnu: rakouskouherský právní řád ho i přes svou puntičkářskou dokonalost nechal na pokoji. Vyprávěl mi, jak škudlil – hlavně na sobě – a šetřil a šetřil. Mé přímé nebo zaobalené dotazy, zda přece jenom (tak, jak jsem ho poznal) občasně pustil žilou a šel se někam nebo s někým vyspat, tvrdošíjně házel do autu. Byl zdravý jako řípa a v té době mu to připadalo nedůležité. Někam se dostat a něco ze sebe udělat byl jeho jediný cíl.

Když skončila válka, otevřel si malou dílnu. Jeho znalost češtiny a němčiny se ohromně vylepšila, i když ji po celý život zdobil malými originálními úchylkami jako např. košule nebo pondělník. A ještě po padesáti letech, když se trochu přiopil s přítelem doktorem Věnečkem, prohlásil: „No jó. Láďo, je pozdě býka holiti.“

Dal do novin inzerát, že hledá společníka, který by se padesáti procenty podílel na budoucí továrně stříbrného a zlatého zboží. Tak našel Ottu Steina, který byl upřímný, trochu nahluchlý a už tehdy, teprve ve třiceti letech starý mládenec. Navěky s ním dobře vycházel.

Pak slovo dalo slovo, Otta měl neprovdanou sestru a konala se svatba, svazek, z kterého vzešla dcera Eva. Marek ji na rozdíl od své ženy bezmezně miloval.

Zda ta svatba byla součástí jeho základní úmluvy, nevím. Podle Marka samotného to nebylo příliš úspěšné manželství. Marek rád cestoval se svými výrobky, které prodával v nejzapadlejších městečcích po republice. Míním tím svícny, poháry, tácy, pudřenky, rtěnky, náramky, přívěsky a mnoho dalšího.

Marek své ženě nezahýbal jen občas, ale naopak často. To vyvolávalo samozřejmě nesváry a volání po pomstě. A k tomu se nejčastěji nachomejtl jediný výplod jejich manželství – dcera Eva, která to odnesla. Otec Marek jednou našel žíhance na jejích lýtkách a došlo mu, co a jak. Rozběsnil se, ale dítě zoufale bránilo svou matku: „To je moje maminka a ona má taky právo mi nabít!“

Situaci to o moc nezlepšilo, ale Marek měl důkladný důvod k pravidelným docházkám na čaj o páté a podobným – aspoň podle něho – kompenzačním metodám.

Marek patřil do skupiny Čechů-Židů, kteří si vemluvili své vlastenectví a kteří trvali na svém i po zabrání Sudet, jedné z počínajících fází německé expanze: „Zaplatili jsme sice draze za klid a mír v Evropě, ale tady jsme a tady zůstaneme, v téhle opravdické exemplární demokracii!“

Až na osm procent, kteří přežili to, co následovalo, nebyli daleko od pravdy: zůstali v jiné formě, obvykle jako prach buď tady anebo docela blízko od chacharských hranic.

Tak Marka zastihla okupace: nepřipraveného, bez jakýchkoli únikových plánů nebo představ. S výjimkou jediné neteře a rodiny jejího manžela, zůstal celý klan trčet v hitlerovských protižidovských osidlech. Kolik lidí jeho generace si namlouvalo: „U nás se tohle nemůže stát!“

Ale stalo se.

Když Hitler vtrhl 15. března 1939 do Československa, byl Marek chycen a jako skoro všichni zůstal jako holý v trní. Možnost ještě poměrně jednoduše někam vypadnout, kamkoliv, jen ven, nebyla v Markově slovníku. „Nějak to nakonec dopadne!“ Toto nové heslo se ukázalo, jak víme, osudovou pravdou.

Už v Německu osvědčená protižidovská opatření vstoupila okamžitě v platnost. Kupříkladu bankovní konta Židů byla uzavřena během 48 hodin, Marek měl s manželkou Kamilou společné konto. Ale kromě toho měl každý z nich, aby o tom druhý nevěděl, své tajné konto. Kamila si ulila asi čtvrt milionu korun a Marek něco přes půl milionu. Oba se s tím rozloučili najednou. Dost pochybuji, že se tomu někdy zasmáli.

Během několika týdnů převzali v rámci „odžidovštění“ firmu Vonchovský a Stein Němci a majitelé bylo vyhozeni. Pak začalo opravdu jít do tuhého.

Markův popis osvobození Osvětimi ruskou armádou předešel Spielbergův „Schindlerův seznam“ o padesát let. S nečekaně rychle postupujícím předvojem sovětského vojska organizovali osvětimští esesáci v panice vylidnění táborů.

Tam, kde se vězni zrovna nacházeli, byli seřazeni do neuvěřitelně dlouhých útvarů a hnáni ven z Osvětimi, z Birkenau a okolních otrockých táborů západním směrem, do neznáma.

Mé vlastní zkušenosti mi pomohly vysvětlit ten divný fenomén: Proč tihle esesáčtí hrdinové, pro něž lidský a zejména hlavně židovský život neznamenal nic, proč se nehlásili, aby se pokusili kupříkladu zastavit ruský předvoj? Bylo jich dobrých pár tisíc. Ne, tihle lidští vyvrhelové se nás drželi do poslední vteřiny; bili a vraždili nás. Ale ne všechny. Dokud měli vězně, nemuseli na frontu.

Jeden z vězňů, co prostě dál nemohli nebo už ani nechtěli, byl Marek. Hnisala mu rána na levé holeni, z které se pak vyvinula gangréna. Tak jich několik set zůstalo prostě trčet, většinou se schovali v blocích. Samozřejmě čekali, že je esesáci postřílejí, než odejdou. Ale v té rychlosti a zmatku nepřipravené evakuace táborů k tomu už nedošlo. Ztichla všechna ta smrtící zařízení na obrovském prostoru, kde stály stovky bloků. V každém z nich bývalo nacpáno skoro tisíc vězňů. Poschovávaní vězňově si dodávali kuráž a postupně začali vylézat z úkrytů. Hnal je hlad a zvědavost, co se teď s nimi vlastně stane.

Na Markově bloku se shluklo několik desítek vězňů, přitahováni k sobě jakýmsi stádním pudem. Jen tak seděli nebo leželi, vyčerpáni, hladoví, stále ještě s pocitem strachu a zatracení, když se hlavní vstupní brána bloku rozlétla a dovnitř vjel ruský voják na bílém koni. Vytřeštěně se díval na ne zcela chápající, zubožené trosky lidí, kteří po dlouhé pauze pochopili, co to vlastně znamená, a začali ho s nářkem vítat. Pak se objevilo víc ruských vojáků, kteří se snažili ten zdecimovaný vychrtlý dav uklidnit. Byl to sice nesmírný historický zážitek, ale tenhle ruský předvoj neměl to, co dav chtěl nejvíc – něco k jídlu.

Osvobozeným vězňům prostě řekli, že jim pomůžou, aby došli do nejbližší vesnice nebo městečka a aby prostě zabavili a snědli, na co přijdou. Zase scéna, jak ji popisuje Spielberg. Tak se Marek postupně dostal do Krakova, kde mu v jedné prominentní nemocnici ošetřili a snad i zachránili nohu. Tam také našel polskou vdovu, která si ho vzala na byt a vybavila ho civilním šatstvem po svém padlém muži – a jasně si s ním dělala plány.

Za pár měsíců se Marek náhodně dozvěděl, že Krakovem projede vlak s československou vládou z Ruska na Slovensko a možná do Prahy. V kritickém okamžiku vdově utekl a dostal se do toho vlaku, který za pár hodin přejel hranice ve Snině při Humenném. Vojenský orchestr zahrál hymnu a vláda s prezidentem Benešem v čele byla umístěna na čerstvě vystavěném pódiu. Marek, který samozřejmě také z vlaku vystoupil, si během uvítacích proslovů a řečí matně uvědomil, že v téhle Snině má zákazníka, který mu od třicátého devátého roku něco dluží. Vypravil se za ním a opravdu ho našel. Po překvapeném uvítání „pán Vonchovský, teraz, vy jste to prežil!“ mu vyklopil 25 tisíc korun. Marek ještě stihnul pár závěrečných řečí a pokračoval stejným vlakem na Prahu, kde jsem se s ním setkal. Já sám jsem tam byl od desátého května, už dva dny od svého osvobození z pochodu smrti.

Marek nešel nejdřív na naši případnou spojovací adresu. Šel za svým bývalým advokátem, aby mu zařídil okamžité navrácení firmy. Pár dní jsme byli hosty v tehdy ještě hodinovém hotelu Central, který měl dost rámusivou klientelu. Marek spal na posteli a já na zemi. Matrace mi stále ještě byla moc měkká.

Po neuvěřitelně lehké proceduře jsem dostal byt po Němcích od bytového úřadu a podařilo se mi od stejného úředníka, který mi přidělil byt, vyšamonit i byt pro Marka ve vedlejší budově. Také po Němcích, kteří utekli a všechno tam po sobě nechali. A to všechno jen na ukázání našeho vytetovaného osvětimského čísla na ruce!

Byl to vlastně jeden z mých životních zázraků, které se mi (a teď klepu na dřevo, ačkoli nejsem příliš pověrčivý) během mé existence na téhle zeměkouli přihodily.

Když jsem Markovi předával klíč od jeho plně zařízené garsoniéry, zeptal se mě, zda jsem si nechal udělat duplikát. Na můj významný pohled jen tak podotknul: „Hele, člověk nikdy neví.“

O KNIZE, AUTOROVI A NAKLADATELSTVÍ

Soubor vzpomínek a příběhů Život v napětí a míru Rudolfa Rodena, pražského rodáka žijícího v Kanadě, je skromným výběrem z jeho bohaté tvorby. Životní vzpomínky (válečné i poválečné) doplňují příběhy z autorovy lékařské praxe.

„Někdy, když si výjimečně přečtu, co jsem zrovna dopsal, mám pocit, že jsem popsal takové sladkokyselé, snad životní okurky. Veliké tak akorát do pusy, které selka na trhu vytáhla, jak byly naložené, přímo ze sudu. Tady nejsou k dostání. Jenom takové jejich parodie ve skleněných nádobách. Ale to není ono. Snad mi také to polotrpké vyprávění projde.“

Rudolf Roden (1923) se narodil v židovské rodině v meziválečném Československu. Za druhé světové války přežil jako jeden z nemnoha hrůzy Terezína a Osvětimi, ale již brzy po válce musel opět utíkat, tentokrát před komunistickou diktaturou. V roce 1948 emigroval se svou ženou Evou, se kterou se oženil v Terezíně, do Kanady, kde dokončil studia medicíny, později se stal řádným profesorem psychiatrie na univerzitě. Dlouhá léta provozoval soukromou psychiatrickou praxi v Montrealu.

Tato útlá sbírka povídek volně navazuje na jeho česky vydané knihy Paměť naruby (Academia, 2003), Jsem zase tam (Agentura Pankrác, 2004) a Životy ve vypůjčeném čase (Academia, 2007).

Produkce Nakladatelství P3K (www.p3k.cz) se zaměřuje na humanitní obory a publikace pro školství. Základní edice zahrnují judaika, knihy o historii 20. století, odborné a naučně-populární geografické publikace.

Table of Contents

Rudolf Roden: ŽIVOT V NAPĚTÍ A MÍRU

Čekám

Marek

O knize, autorovi a nakladatelství