Jan Divecký

Židovské svátky

Kalendářem od Pesachu do Purimu

Vydalo nakladatelství P3K v Praze v roce 2005.

V publikaci bylo použito kreseb Hany Pavlátové.

Odpovědný redaktor Petr Karas.

Grafická úprava a zlom Karel Kupka.

První vydání.

Aktuální informace o knihách nakladatelství P3K najdete na stránce www.p3k.cz (e-mail: info@p3k.cz).

Text © Jan Divecký, 2005

Illustrations © Hana Pavlátová, 2005

© Nakladatelství P3K, 2005, 2011

ISBN 80-903584-3-8, 80-903587-3-X (tištěná kniha)

ISBN 978-80-87186-42-8 (ekniha epub)

ISBN 978-80-87186-43-5 (ekniha mobi)

Roš chodeš

ROŠ znamená hebrejsky hlava. Roš chodeš (doslova hlava měsíce; Nový měsíc) zahajuje každý židovský měsíc. Historické okolnosti vztahující se k Roš chodeš jsou poměrně komplikované, proto si nemůžeme odpustit kratší odbočku.

První den měsíce nisan, čtrnáct dní před východem z Egypta, přikázal Bůh Mošemu, aby vyhlásil novoluní. Od této chvíle se datuje tradice Nových měsíců, která nepřerušena trvá do dnešních dnů. Dnes však již nemá Roš chodeš takový význam jako v historii.

V dobách existence jeruzalémského Chrámu vyhlašoval Roš chodeš nejvyšší rabínský soudní dvůr – Sanhedrin. Po uplynutí 29 dní od posledního novoluní, třicátý den měsíce, čekali rabíni v jeruzalémském Chrámu příchod svědků. Každý muž, který na obloze uviděl první srpek nového Měsíce, spěchal do Chrámu podat svědectví. Pokud přišli alespoň dva důvěryhodní svědci včas, mohl soudní dvůr vyhlásit 30. den dnem Nového měsíce, v Chrámu přinesli KOHANIM (kněží) předepsané oběti a začalo nové počítání. Mohlo se ovšem stát, že například pro špatné povětrnostní podmínky nespatřil třicátý den nikdo nový srpek Měsíce. Proto musel Sanhedrin počkat a automaticky pak vyhlásit Roš chodeš až den následující. V průběhu generací se ustavil v Jeruzalémě zvyk slavit Roš chodeš již třicátý den měsíce s nadějí, že svědkové dorazí ještě před západem Slunce. Pokud však nikdo včas do Chrámu nedorazil, slavil se i den třicátý první.

Jak se měli Židé mimo Jeruzalém dozvědět, byl-li vyhlášen Roš chodeš třicátý nebo třicátý první den? Sanhedrin vysílal jízdní posly po Izraeli a se vzdálenou Babylonií, kde žila významná židovská komunita, existovalo spojení pomocí systému ohňových signálů zapalovaných na vybraných výšinách. V době druhého Chrámu se však objevili nepřátelé, kteří na kopcích úmyslně zapalovali ohně a šířili falešné zprávy. V Babylonii si nevěděli rady. Kdy slavit svátky? Tóra píše jasně, že Pesach má být patnáctý den měsíce nisan, kdy ale byl Roš chodeš? Kdy začal měsíc nisan? Protože byly jen dvě možnosti, rozhodli se rabíni slavit svátek v obou možných termínech. Tak vznikl zvyk zdvojit mimo Izrael biblické svátky. Situace se však dále zhoršovala, Římané pronásledovali přicházející svědky a dobrovolníků ubývalo. Za těchto podmínek ustanovil rabín Hilel II. ve 4. století o. l. pevný kalendář. Z úcty ke staré jeruzalémské tradici přiřkl některým měsícům dvoudenní Roš chodeš, jiným jednodenní. Biblické svátky mimo Izrael zůstaly dodnes dvoudenní.

V dnešní synagogální liturgii je Roš chodeš spojen se čtením z Tóry, přídavnou sváteční modlitbou Musaf a recitací vybraných žalmů, kterým říkáme Halel.

Na rozdíl od Slunce zdánlivě mění Měsíc při svém oběhu kolem planety Země svou velikost. Někdy z něj vidíme jen malý kousek ve tvaru „D“ a říkáme, že Měsíc dorůstá, jindy Měsíc couvá. Couvá, couvá až se najednou ztratí. Izraelský národ je v tradici proto často právě k Měsíci přirovnáván. Od doby Avrahama (Abraháma) židovský národ rostl po patnáct generací k úplňku v době králů Davida a Šalomouna, pak postupně patnáct generací couval ke zdánlivému zániku v době zničení prvního Chrámu Babyloňany. Na rozdíl od ostatních národů, které se objeví na dějinné scéně, aby získaly moc, expandovaly, došel jim dech a ztratily se (viz Asyřané, Babyloňané, Peršané, antičtí Řekové, Římané atd.), se židovský národ, tak jako Měsíc, nikdy skutečně neztratil. V průběhu historie se již několikrát po zničujících katastrofách znovuobjevil a i dnes po útrapách 20. století s novou silou žije dál.

Šavuot

6. sivan (a mimo Izrael i 7. sivan) slavíme biblický poutní svátek Šavuot jako oslavu darování Tóry. Je zajímavé, že Šavuot je jediným biblickým svátkem, který nemá v Tóře pevně stanovené datum. Termín svátku je odvozen od pesachových oslav. Svoboda získaná východem z Egypta (Pesach) dosahuje svého přirozeného naplnění přijetím Tóry na Sinaji (Šavuot).

I v případě svátku Šavuot vypovídají jeho čtyři jména o jeho aspektech:

1. CHAG HAŠAVUOT – svátek týdnů, sedmkrát sedm dní příprav od východu z Egypta po darování Tóry na hoře Sinaj, hlavní téma svátku,

2. CHAG HAKACIR – svátek žní, dozrávání pšenice, hlavního zdroje obživy člověka, hospodářský aspekt svátku,

3. CHAG HABIKURIM – na památku prvních plodů, které bylo povinností v tomto období přinést do Chrámu ze sedmi plodin, jimiž je země Izrael proslavena – z pšenice, ječmene, vína, fíků, granátových jablek, oliv a datlí,

4. ACERET – obdoba Šmini aceret po Sukotu, završení svátku Pesach, doplnění osobní svobody o svobodu duchovní přijetím Tóry.

Učenci si všímají podobnosti hebrejských výrazů pro týdny a přísahu (šavuot, ševuot) a komentují, že si na svátek Šavuot připomínáme dvě přísahy:

• Bůh slíbil, že nevymění židovský národ za žádný jiný.

• Izrael slíbil, že nevymění Boha za žádnou modlu.

Na připomínku zemědělského aspektu svátku, pšeničných žní, je zvykem vyzdobovat synagogy zelení. Květinová výzdoba synagog připomíná i tradici, podle níž hora Sinaj v den darování Tóry rozkvetla. V liturgii svátečního dne má významné místo čtení Desatera příkazů z Tóry a připomenutí příběhu prababičky krále Davida, Rút, který se odehrál v době pšeničných žní. Mimochodem, na Šavuot připadá výročí úmrtí krále Davida.

Mezi nejznámější šavuotové zvyky, kromě již uvedené zelené výzdoby synagog, patří celonoční studium Tóry. Tím se nejen připravujeme na ranní „přijetí Tóry“, ale zároveň i napravujeme pochybení Mošeho pokolení, které podle tradice v den darování Tóry na hoře Sinaj zaspalo. Velice rozšířeným zvykem je příprava mléčných pokrmů a medových koláčků. Mléko a med jsou často uváděny v souvislosti s Tórou. Král Šalomoun píše v Šir haširim: „Mléko a med je pod tvým jazykem.“ Mléko je nápoj dětí a Tóra z nás všech dělá děti, které se musejí vše pomalu učit. Mléko (hebrejsky CHALAV, chet = 8, lámed = 30, bet/vet = 2, celkem 40) také odpovídá 40 dnům, které Moše strávil na hoře Sinaj. I proto si na Šavuot pochutnáváme na tvarohových palačinkách (jidiš blinces). Chceme-li hledat další důvody medově-mléčné hostiny, můžeme se z komentářů poučit, že med jako produkt nekošer hmyzu – včel, a mléko jako tekutina, tvořená ze zapovězené krve savčích samic, symbolizují schopnost Tóry očišťovat a napravovat nás samotné a činit nás pro naše okolí „poživatelnými“.

Podle midraše byl celý svět stvořen s podmínkou, že Izrael 6. sivanu přijme na Sinaji Tóru. Proto se v první kapitole Tóry píše: „…byl večer a bylo ráno ten den šestý.“ Jaký šestý den zdůrazňuje zájmeno „ten“? Šestý den měsíce sivan, kdy se rozhodne, bude-li svět uchován, nebo se vrátí do stavu pusta a prázdna jako před začátkem stvoření. Podle jiného výkladu nabízel Bůh nejdříve Tóru jiným národům. Jišmael (Izmael/Ismáíl), syn Avrahama a služebné Hagar, odmítl, protože se nechtěl vzdát krádeží, Esav (Ezau) se odmítl vzdát zabíjení a Lotovi potomci si nedokázali představit svůj život bez smilstva. Jen Izrael nabídku neodmítl. Naopak. Přijal Tóru bez výhrad se slovy: NAASE VENIŠMA (Budeme tak konat a budeme se učit.). Ačkoliv je téma Desatera zahrnuto do Příběhů Tóry, neuškodí si zde celé Desatero příkazů zopakovat.

Jom kipur

Deset dní mezi Roš hašana a Jom kipur (Den smíření) nazýváme dny pokání. V této vážné době mezi dvěma vysokými biblickými svátky dbáme ve zvýšené míře na pečlivost plnění příkazů, prodlužujeme čas věnovaný dennímu studiu Tóry, nepřestáváme říkat ranní omluvné modlitby SLICHOT, ve kterých prosíme za odpuštění, mnozí mají ve zvyku se postit. Ve svém okolí vyhledáváme přátele i nepřátele a snažíme se je odprosit za vše, co jsme jim v uplynulém roce provedli. Talmud nám na mnohých místech vypráví o velikosti těch, kteří uměli odpouštět. Naopak člověk, který je upřímně prošen o odpuštění, a prosbu nepřijme, je chápán jako veliký hříšník.

Předvečer svátku Jom kipur má výjimečný ráz. Protože nás čeká přísný celodenní půst, je zvykem vydatně jíst. Dopoledne má své tradiční místo ryba. Přes den se ještě na poslední chvíli snažíme usmířit se se svým okolím. Mnozí mají zvyk provádět tzv. KAPAROT, při kterých se symbolicky převádějí naše hříchy na bílého kohouta, ze kterého odpoledne připravíme posilňující pokrm pro chudé spoluobčany. CEDAKA (dobročinnost) je totiž uváděna jako způsob, kterým lze napravit mnohé hříchy. Dnes dává většina lidí přednost KAPAROT ve formě bankovek, které se vkládají do synagogálních pokladniček pro potřebné. S blížícím se večerem se muži chystají do mikve (rituální lázně), aby ještě včas stihli být doma na poslední, „oddělující“ hostinu. Ještě před západem slunce dojídáme a odcházíme do synagogy, ve které se na Jom kipur shromažďuje celá obec.

Jom kipur – 10. tišri – je pro mnohé nejvýznamnější den v židovském kalendáři. Tento den odpustil Bůh Izraeli zhotovení zlatého telete, tento den se Avraham obřezal a uzavřel tak smlouvu s Bohem. V synagogách vyznáváme své hříchy. Mnozí jsou odění do bílých šatů představujících pohřební rubáš. Bílá barva ale také představuje velekněžský šat a barvu čistoty. Někteří stojí po celý den, aby zdůraznili, že na Jom kipur jsme podobni stále stojícím andělům, když trávíme čas jen v modlitbách, nejíme a nehřešíme. Říká se, že 364 dní v roce nás ovládá zlý pud. Jen jeden den nad námi nemá sílu – na Jom kipur.

Pětkrát se nořil velekněz v Jeruzalémě do očistné lázně, pět částí má jomkipurová modlitba, pět je knih Mojžíšových a pět smyslů nás neustále svádí k hříchu. Oproti nim máme na Jom kipur pět zákazů, pětinásobně trápíme svá těla.

1. Nejíme a nepijeme.

2. Nekoupeme se.

3. Nekrémujeme se a nepoužíváme kosmetiku.

4. Zdržujeme se sexu.

5. A na znamení pokory nenosíme koženou obuv.

Člověk vážně nemocný může na Jom kipur jíst a pít, byť jen v nezbytně nutné míře. To proto, že záchrana života je nejvyšším příkazem, pro který můžeme a musíme porušit šabat nebo dokonce i Jom kipur. Z tohoto důvodu je Jom kipur i mimo Izrael omezen na jeden jediný den, ačkoliv logicky by měl být jako každý biblický svátek zdvojený. Malé děti se samozřejmě na Jom kipur nepostí, ty větší (starší devíti let) se pomalu učí vydržet nejíst několik hodin, aby po dosažení náboženské dospělosti (u dívek ve 12, u chlapců ve 13 letech) byly připraveny na přísný půst. Pro všechny ostatní je Jom kipur celodenním půstem.

Vzpomínka na zemřelé (HAZKARAT NEŠAMOT, doslova vzpomínka na duše) se koná na Jom kipur dopoledne. Podobné vzpomínky jsou součástí liturgie i na ostatní biblické svátky, na Jom kipur však jsou nejdůležitější, protože v tento den i jménem zemřelých prosíme za odpuštění hříchů.

V průběhu celého dne zmiňujeme v liturgii mnohokrát vyznání hříchů, Viduj. Zde uvedený text je překladem rabína K. E. Sidona z jomkipurového machzoru.

O knize, autorovi a nakladatelství

V publikaci Židovské svátky s podtitulem Kalendářem od Pesachu do Purimu naleznete přehled všech významných svátků, objasnění jejich kořenů a ukotvení v příbězích Tóry. Nechybí vysvětlení principu židovského kalendáře a jeho srovnání s kalendářem křesťanským a muslimským. Texty jsou doplněny slovníkem pojmů.

Jan Divecký (1972) je absolventem ješivy Machon Meir v Jeruzalémě, byl vedoucím pražského rabinátu, vyučuje judaismus na Lauderových školách. Je autorem úspěšné edice komentovaných biblických příběhů, kterou vydalo Nakladatelství P3K.

Produkce Nakladatelství P3K (www.p3k.cz) se zaměřuje na humanitní obory a publikace pro školství. Základní edice zahrnují judaika, knihy o historii 20. století, odborné a naučně-populární geografické publikace.

Table of Contents

Jan Divecký: ŽIDOVSKÉ SVÁTKY

Roš chodeš

Šavuot

Jom kipur

O knize, autorovi a nakladatelství