ANNA VOTICKÁ

ZACHRÁNĚNA V ŠANGHAJSKÉM GHETTU

Vydalo Nakladatelství P3K, s. r. o. v Praze v roce 2010

Z anglického rukopisu Clinging to Life přeložil Karel Esteřík

Na přebalu záběr z uličky v šanghajském ghettu

Zdroje fotografií: archiv autorky, USHMM, Wikimedia Commons

Odpovědný redaktor Petr Karas

Jazyková redakce Kateřina Dejmalová

Grafická úprava a zlom Karel Kupka

První vydání

Aktuální informace o knihách nakladatelství P3K najdete na stránce www.p3k.cz (e-mail: info@p3k.cz)

Kniha vychází s přispěním Nadace Židovské obce v Praze.

© Anna Votická, 2010

© Nakladatelství P3K, 2010, 2011

ISBN 978-80-87186-04-6 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-87186-30-5 (e-kniha epub)

ISBN 978-80-87186-31-2 (e-kniha mobi)

PŘEDMLUVA

Život Anny (Anky) Votické-Kantůrkové byl jako život milionů dalších Židů osudově poznamenán holokaustem. Také ona byla vytržena ze svých kořenů a mnoho členů její rodiny bylo zavražděno v koncentračních táborech. V čem je však tento konkrétní osud v jistém smyslu neobyčejný, je skutečnost, že je spojen s židovským ghettem v čínské Šanghaji, kde se svou rodinou přežila druhou světovou válku.

V autorčině rukopisu, který byl prvotně editován Teresou Ho a Cameron Moser, s nimiž se seznámila během svých montrealských přednášek o holokaustu, sugestivně působí hledání způsobu, kterak uniknout z republiky okupované Hitlerem, co všechno pro to podnikli její manžel Arnold i další příslušníci rozvětvené rodiny, zkušenost se způsobem života v pro nás exotické východní Asii, stejně jako dramatické okolnosti „druhé“ emigrace z republiky po únorovém převratu v Československu a konečně i nelehké začátky nového života ve svobodné Kanadě.

Svůj životní příběh zaznamenala Anna Votická především pro své potomky. Celá řada jejích vzpomínek má tak ryze rodinný a osobní charakter. Po dohodě s autorkou jsme některé z nich do českého vydání nezařadili, pietně je ponechali pouze v anglickém rukopisu, určeném pro rodinu a nejbližší přátele, a akcentovali jsme všeobecně sdělnější linku jejího vyprávění.

Jak píše Anna Votická, dnes sedmadevadesátiletá dáma žijící v kanadském Montrealu, v závěru rukopisu, „každý, mladý i starý, by měl vědět, co se nám stalo v letech 1938–1945“. A to je i důvod – vedle snahy přiblížit tuto v našem prostředí málo známou kapitolu šoa – proč jsme se rozhodli tento poměrně útlý rukopis zprostředkovat českému čtenáři.

Redakce

BLÍŽÍCÍ SE BOUŘE

Manžel si možná všiml náznaků již v počátcích, já ne. V roce 1933, když se Hitler stal německým kancléřem, jsme byli zaneprázdněni svatbami. V Německu se situace neustále zhoršovala. Lidé o tom hovořili, ale já jsem byla šťastná a rozmazlovaná mladá manželka a matka. Události v zahraničí pro mě byly šepotem ve větru. Kdo by měl čas na politiku?

V červenci 1934 byl během neúspěšného nacistického převratu zastřelen rakouský kancléř Engelbert Dollfuss. Uvažovala jsem, kam to povede. Každý o tom mluvil. Dollfusse vystřídal Kurt Schuschnigg.

Manžel poslouchal každý den rádio. Také jsme se spřátelili s jednou německou rodinou (Diamondovi), což nás přeneslo blíže k událostem v Německu. Jezdili do Československa každý rok na letní prázdniny. Trávili jsme část léta společně. Měli dvě krásné dcery a líbilo by se jim, kdyby si jednu z nich vzal můj bratr Erna.

Měli rádi Československo a hledali bezpečné útočiště, protože se situace Židů v Německu zhoršovala. Arnold byl už tehdy přesvědčen, že to znamená jít za oceán. Naposledy jsme o Diamondových slyšeli, když odešli do Nizozemska, které bylo stále ještě ostrůvkem slušnosti a demokracie – přinejmenším na chvíli.

Pak se běh událostí začal zrychlovat. V roce 1935 nacistický ministr propagandy Joseph Goebbels svolal tiskovou konferenci. Oznámil, že Německo buduje armádu a letectvo. To odporovalo Versailleské smlouvě. Churchill, asi jediný hlas rozumu, varoval svět před nebezpečím znovu vyzbrojeného Německa.

Hitlerovy požadavky se zvětšovaly po krůčcích. Nově ustavená německá armáda napochodovala do demilitarizovaného pásma Porýní. Toto území získal Hitler bez jediného výstřelu. Svět očekával, že se Francie ohradí. Francouzský parlament se scházel, ale kromě řečí se nestalo nic jiného.

Lidé byli těmito zprávami šokováni. V mém světě se toho moc nezměnilo. Čekala jsem druhé dítě. Arnold bezpochyby četl o Italech, kteří proti Etiopanům používali jedovatý plyn, a o občanské válce ve Španělsku.

Pak se události přiblížily i k nám. V Praze se objevili lidé z Německa propuštění z koncentračního tábora Dachau – za peníze poslané americkými Židy. Švagr, zubař Armin Knopfelmacher, jim spravoval zuby, polámané od výprasků v táboře. Neúčtoval si za práci, věděl, že si vytrpěli už dost. Každý z uprchlíků měl svůj příběh. Armin jejich příběhy poslouchal a již v roce 1937 požádal o povolení usídlit se ve Spojených státech. Byl ochoten vzít svou rodinu do Ameriky. Později, když se vystupňovala nutnost opustit Evropu, odmítl jít s námi do Číny.

14. září 1937 zemřel prezident T. G. Masaryk. Byl to smutný šedivý den. Pronajali jsme si okno na Staroměstském náměstí, abychom se mohli podívat na dlouhý pohřební průvod.

Pak přišel osudový rok 1938. Neklidně jsme sledovali, jak se události vyvíjejí. Nejprve v březnu přišel „anschluss“ Rakouska. Další vlna židovských uprchlíků přijela do Československa. Líčili nám, co se stalo ve Vídni. A pak se vyostřila sudetská krize, která se už léta rýsovala. Měli jsme teď dvě děti – čtyřletého Milana a Věru, které bylo rok a půl. Poslouchala jsem hrůzné příběhy a už mě unavovalo čtení návrhů a protinávrhů a neustálé omílání, co prohlásil Runciman, co řekl Chamberlain a co Daladier a co dělal Hitler.

Už jsem nemohla být vůči politice lhostejná. Přesto – věci, o kterých jsme se dozvídali z Německa a Rakouska, mnohým z nás připadaly neuvěřitelné. Báli jsme se, co se přihodí Československu. Arnold sledoval události úzkostlivě. Smlouvy o vzájemné obraně poskytly Československu pocit bezpečnosti a lidé v té době diplomacii věřili. Velké mocnosti vyjednávaly o míru v Evropě, ale Československo se připravovalo na obranu. V květnu 1938 nařídil prezident Beneš částečnou mobilizaci. V září následoval pokus o puč ze strany henleinovců, vzápětí přišla jednání Chamberlaina s Hitlerem a nátlak na Československo, aby odstoupilo pohraničí.

Československá vláda odmítla dohodu mezi Hitlerem a Chamberlainem. Prezident vyhlásil všeobecnou mobilizaci. 29. září 1938 byla svolána do Mnichova konference čtyř velkých mocností – vyjednavači byli Chamberlain, Daladier, Mussolini a Hitler. 30. září, půl hodiny po půlnoci, reprezentanti čtyř velmocí podepsali dohody, že Sudety budou přenechány Německu. Tak Hitler dostal všechno, co chtěl – a znovu bez boje. Chamberlain po návratu domů prohlašoval, že díky jeho jednání s Hitlerem a nacisty nebude žádná válka.

To léto jsme trávili s rodinou a přáteli v zámku na jihu země – zámek patřil Arnoldovu obchodnímu příteli. Zůstaly tam jen ženy a děti, Egon, Franta a Armin byli v armádě a Arnold k nám přijížděl na víkendy. V těchto dnech, kdy nebezpečí války bylo stále zřetelnější, se odchod z hlavního města na venkov jevil jako rozumný. Vzpomínám si, jak deprimovaní jsme byli po podpisu Mnichovské dohody. Viděli jsme ohromené vojáky opouštět opevnění, která byli odhodláni bránit. Nemohli tomu uvěřit.

Cítili jsme, že musíme něco udělat, cokoli jiného než stát a sklesle sledovat události, a tak jsme se pustili do práce. V obrovských hrncích, které jsme našli v hradní kuchyni, jsme uvařili polévku. Potom jsme postavili k silnici stoly a teplou polévku jsme servírovali odcházejícím vojákům. Bylo to spíše gesto než cokoli jiného, ale sdílení všeobecné mizérie nám trochu pomohlo. Každý četl noviny a poslouchal zprávy. Měli jsme informace, ale nedokázali jsme si představit hrůzy, které nás čekaly.

Po okupaci Sudet bylo Československo přeplněno uprchlíky. Všude byl znát pocit bezprostředního ohrožení, zvláště mezi Židy, kteří zoufale hledali útočiště. V Praze se objevily hanlivé publikace namířené proti Židům. Z nejvyššího podlaží vysoké budovy visela nová vlajka, která dominovala náměstí; byl na ní tajemný vzkaz: „Svůj k svému“. Ohroženým lidem to připadalo jako útok. Takový výraz nenávisti, všudypřítomný v nacistickém Německu, byl nemyslitelný v republice T. G. Masaryka a nepředstavitelný před Mnichovem.

Arnold tato znamení vnímal. Již v roce 1938 požádal o doklady, aby mohl odejít do Ameriky. Bratr mé matky Emil byl v Chicagu. Emil vydal osmnáct přísežných prohlášení, která by umožnila jeho příbuzným emigrovat do Ameriky, ale jen čtyři z nich to udělali – rodina našeho zesnulého strýce Zigmunda Kohna z Vídně – jeho manželka Irma, syn Franta, dcera Edith a její manžel.

Během rušného léta 1938 opustil Franta Kohn Vídeň. Měl už přísežné prohlášení, aby mohl do Chicaga, ale na československých hranicích ho úředníci vrátili zpět. Malá republika byla již uprchlíky přeplněna. Franta se pokoušel překročit hranice opakovaně, ale vždy marně a problém s úředníky urovnal až Erna, který dojel vlakem do Bratislavy a přivezl pak Frantu do Prahy. Franta u nás zůstal několik měsíců jako náš host.

Než odjel Franta z Prahy do Chicaga, poslal Arnold sedm tlustých alb ze své sbírky cenných známek po profesionálních pašerácích do Holandska. Požádal Frantu, aby je v Amsterdamu vyzvedl a dal vědět telegramem, až je obdrží. Pak měla putovat do bezpečí do Ameriky. Když Franta dorazil do Amsterdamu, poslal telegram, že má sedm „košil“.

Když jsme byli v ghettu v Šanghaji v roce 1943, Arnold napsal Frantovi a požádal ho, aby nám známky vrátil. Franta to stále odkládal. Nakonec nám poslal jen dvě alba – nejmenší a nejméně cenná. Mamince bylo strašně trapně, cítila se jejich chováním ponížena. Byli to její příbuzní! Napsala jim hrozný dopis, v němž se jich vzdala a odsoudila je. Už jsme je nikdy neviděli.

DO BEZPEČÍ V ČÍNĚ

V sedm hodin večer jsme šli do jídelny na večeři. Bylo tam šero, světla nesvítila. Francie a Anglie byly ve válce s hitlerovským Německem, a proto hrozilo nebezpečí ponorkového útoku. V jídelně, kde byla tma, jsem řekla manželovi: „Proboha, je zde na palubě spousta starých lidí – a nemají žádné vlasy!“ Neptali jsme se jich na to, prostě jsme snědli večeři a šli spát.

U snídaně byli v jídelně titíž lidé. Viděli jsme, že nejsou staří, ale hlavy mají oholené! Později jsme se dozvěděli, že to jsou vězni propuštění z koncentračního tábora Dachau. Američtí Židé za ně zaplatili Němcům, Němci je minulou noc kamionem dopravili do přístavu v Terstu, kde je nechali jen s šaty, které měli na sobě. Neměli žádné kapesníky, kartáčky na zuby, nic – a byli očividně hladoví.

S některými z nich jsme se spřátelili. Když Arnold opouštěl Curych, dostal od mého bratra Vildy kufr s šatstvem. Lidé z Dachau byli tak zoufale potřební, že jsem mezi ně rozdělila obsah celého kufru. Byl tam jednonohý muž, architekt. Pověděl nám svůj příběh z „křišťálové noci“. Když SA přišli do jeho bytu, pozdravil a oznámil svoji hodnost důstojníka z první světové války. Jeden z mužů SA ho udeřil tak silně, že přeletěl místnost. Zbili ho a poslali do Dachau. Na lodi byl sám, bez rodiny.

Jiný muž byl z Holandska. Slyšel, že manžel dělal finančníka, a zeptal se, co má udělat s penězi, až se dostane do Šanghaje. Než mu poradil, chtěl Arnold vědět, kde peníze jsou. Když uslyšel, že zůstaly v Holandsku, byl ohromen. „Proč jste je tam nechal?“ zeptal se, „proč jste je nepřevedl do Curychu, nebo na jiné bezpečné místo?“

„Holandsko bude určitě brzy obsazeno! Jděte hned ke kapitánovi a zavolejte do banky, aby peníze okamžitě převedli,“ poradil mu. Bohužel ten člověk Arnoldovu radu neposlechl. 10. května 1940, když jsme ještě byli na lodi, byly Holandsko a Belgie napadeny nacistickým Německem. Hned první noc v Šanghaji ho našli, jak zcela nahý pobíhá kolem domu. Přijali ho do ústavu pro duševně choré.

PRAHA! PRAHA?

Do Prahy jsme dorazili 1. září 1946 v poledne. Na nádraží na nás čekala Helena Ganzová – nyní Grossová – a její švagr Karel Gross – jediný člen naší rodiny z mé strany, který přežil z těch, co zůstali. Když jsme odjeli do Číny, setkala se Helena s mým bratrancem Frantou Grossem. V těžkých dobách plných tlaků se dva lidé vzali, ale jejich štěstí netrvalo dlouho. Oba byli odvezeni do Terezína a potom převezeni „východním“ transportem. Oba přežili Osvětim.

Koncem války, když byla již fronta na německé půdě, Hitler nařídil evakuaci koncentračních táborů – pokud to bude nutné, klidně i pěšky. Helenin manžel byl na takovém „pochodu smrti“ z koncentračního tábora Mauthausen, když ho Američané osvobodili. Vzali ho do nemocnice v Plzni. Jeho bratr Karel ho tam našel a trval na tom, aby ho převezli do Prahy. Tam, dva týdny po osvobození, Franta Gross zemřel. Helena se tak stala vdovou.

Když jsme dorazili do Prahy, Helena vzala mámu i sestru do svého malého bytu. Bratrovi a jeho manželce Hildě nabídl bydlení strýc Müller, bratr jejího otce. Přežil válku díky své křesťanské manželce. My čtyři jsme museli jít do hotelu. Neměli jsme už žádné domovy, žádné byty, žádné domy, žádnou práci – prostě nic.

Hotel byl na jedné z pražských hlavních tříd Na Poříčí. Strávili jsme tam první noc v Praze a hned brzy ráno jsem šla ven dychtivá vidět znovu město svého mládí. Pár kroků od hotelu jsem úplně nečekaně narazila na svou bývalou spolužačku Manu Langovou. Ihned mne poznala. „Ty jsi naživu!“ zvolala překvapeně.

„Proč bych neměla být?“ odpověděla jsem. Něco v jejím hlase mne nutilo zvolit omluvný tón.

„No, protože jste byli jiní,“ pokoušela se vysvětlit svůj postoj, „ty jsi byla skoro jako my, mluvila jsi česky…“ To bylo jako facka. Tak takhle vypadalo přivítání doma!

Cítila jsem v sobě velkou vlnu nevysvětlitelné zlosti a bolestného zklamání. Co to mělo znamenat? Je možné, že se toho tady tolik a za tak krátkou dobu změnilo? Že sem po celém tom těšení se ze Šanghaje domů nakonec vůbec nepatřím?

V hněvu jsem chytila Manu za ramena, třásla s ní a křičela na ni a nadávala jí. A pak jsem utekla po schodech nahoru do našeho pokoje, hořce jsem plakala. Vyděšený manžel chtěl vědět, co se stalo. Plakala jsem a plakala a nakonec jsem ho prosila, abychom všichni okamžitě opustili Prahu.

Svým obvyklým klidným způsobem mi vysvětloval, že už před šesti lety jsme všechno nechali tak, jak bylo, a odjeli jsme. Nyní se chtěl dovědět více o našich přátelích a příbuzných. Protože také spravoval naše finance, potřeboval zjistit, jestli tu něco zůstalo a jak to je s dědictvím. Na majetek jsem vůbec nepomyslela, plakala jsem pro bývalý domov, pro příbuzné, které už nikdy neuvidím, pro ztracené roky. Nyní jsem si to uvědomovala více, ale hluboce v sobě jsem skrývala nesmyslná očekávání, že po celém tom utrpení, po celosvětovém sociálním otřesu zůstane Praha tím, čím byla před válkou.

Začala jsem prověřovat, jestli ze staré Prahy přežilo válku alespoň něco. Všechno se teď zdálo tak divné. První z mých nejlepších kamarádek, kterou jsem našla, byla Marta Mautnerová. Její jméno po svatbě bylo Peková. Někteří navrátilci z koncentračních táborů byli schopní domoci se zpátky svých bytů, ale těm, kdo přišli později, se to již nepodařilo. Marta mi líčila, že tam byl stále její nábytek, ale když otevřela skříň, našla tam německé uniformy s všitými značkami SS.

Od Marty jsem se dozvěděla, jak to tu vypadalo, když jsme odsud odešli. Líčila, že její manžel Karel Peka byl v listopadu 1941 mezi prvními povolanými do transportu do Terezína.

Marta s Alenkou byly povolány do Terezína o několik měsíců později v roce 1942. Všichni v Terezíně přežili jenom díky sérii různých zázraků. Jednou byli zařazeni do „transportu na Východ“, který měl odjet druhý den ráno. Tehdy je SS strážný, který pocházel ze Sudet a byl známý tím, že je věčně pod parou, náhle vytáhl ven. To bylo naprosto neslýchané! Možná byl opilý a nedbal tak na to, co se děje kolem něj.

Po válce u soudu za válečné zločiny byl tento strážný ospravedlněn. Karel Peka byl jedním z osmi vězňů, kteří svědčili v jeho prospěch. Alenka byla jedno z mála dětí, které přežily. Martino vyprávění bylo plné utrpení a extrémní lidské zkaženosti a zároveň nesobeckosti a hrdinství.

Lidka a já jsme nemohly zapomenout na dámu, která nás učila plést. Marta věděla, že je v Terezíně a že pracuje u třídění obsahu kufrů, které nově příchozí museli nechat na nástupišti, jakmile opustili vlak.

Když válka konečně skončila, dáma naplnila dva kufry mužským oblečením, jeden pro manžela, druhý pro syna. Brzy po osvobození přijela do Prahy, vrátila se do svého bytu a tam na ně čekala. Pak se dozvěděla, co se jim stalo. Ke konci války během evakuace byli zařazeni do pochodu smrti. Když se skupina ubohých vězňů přiblížila k Ostravě, byli už manžel a syn příliš slabí, aby mohli pokračovat. Tam je šílené stráže, které prchaly před postupující sovětskou armádou, zastřelily. Když to uslyšela, spáchala ta dobrá žena sebevraždu – vyskočila z okna svého bytu ve čtvrtém patře.

O KNIZE, JEJÍ AUTORCE A NAKLADATELI

Paměti Anny Votické „Zachráněna v šanghajském ghettu“ zachycují životní příběh české rodačky židovského původu. Přibližují její život před válkou i po ní, těžištěm je ale líčení útěku před bezprostředním nebezpečím, které hrozilo evropským Židům, a popis života v šanghajském ghettu. Historie židovské komunity v Šanghaji je „jen“ epizodou v dějinách druhé světové války a holokaustu. Epizodou, která však znamenala záchranu pro přibližně dvacet tisíc Židů, kteří uprchli před nacisty. Paradoxně jejich přežití umožnil spojenec nacistického Německa – Japonsko.

Život Anny Votické-Kantůrkové byl jako život milionů dalších Židů osudově poznamenán holokaustem. Také ona byla vytržena ze svých kořenů a mnoho členů její rodiny bylo zavražděno v koncentračních táborech. V čem je však tento konkrétní osud v jistém smyslu neobyčejný, je skutečnost, že je spojen s židovským ghettem v čínské Šanghaji, kde se svou rodinou přežila druhou světovou válku.

V rukopisu autorka sugestivně popisuje hledání způsobu, kterak uniknout z republiky okupované Hitlerem, co všechno pro to podnikli manžel Arnold i další příslušníci její rozvětvené rodiny, zkušenost se způsobem života v pro nás exotické východní Asii, stejně jako dramatické okolnosti „druhé“ emigrace z republiky po únorovém převratu v Československu a konečně i nelehké začátky nového života ve svobodné Kanadě.

Produkce Nakladatelství P3K (www.p3k.cz) se zaměřuje na humanitní obory a publikace pro školství. Základní edice zahrnují judaika, knihy o historii 20. století, odborné a naučně-populární geografické publikace.

Table of Contents

Anna Votická: ZACHRÁNĚNA V ŠANGHAJSKÉM GHETTU

Předmluva

Blížící se bouře

Do bezpečí v Číně

Praha! Praha?

O knize, její autorce a nakladateli