JEŠAJAHU LEIBOWITZ

Úvahy nad Tórou

Vydalo Nakladatelství P3K s. r. o. v Praze v roce 2011 jako svou 24. publikaci. Z francouzského originálu Brèves leçons bibliques vydaného roku 1997 nakladatelstvím Desclée de Brouwer přeložil Leo Pavlát. Předmluvou a slovníčkem pojmů opatřil Pavel Sládek. Odborná redakce Pavel Sládek. Grafická úprava a zlom Karel Kupka. Titulní fotografii poskytlo allphoto.cz. Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s. První vydání.

Aktuální informace o knihách Nakladatelství P3K najdete na stránce www.p3k.cz (info@p3k.cz)

Kniha byla vydána s laskavou podporou Věry Tydlitátové, Ondreje Pelikana, společnosti Operace Ester a dalších donátorů.

© Desclée de Brouwer, 1997

Translation © Leo Pavlát, 2011

© Nakladatelství P3K, 2011

ISBN 978-80-87186-53-4 (eKniha ePub)

ISBN 978-80-87186-54-1 (eKniha mobi)

Předmluva

Židovského roku 5746 (1985/86) se mi dostalo té cti, že jsem mohl na vlnách Vzdělávací televize Galej Cahal (Armádního vysílání) pronést řadu promluv zasvěcených paraše – týdennímu oddílu předčítání z Tóry –, které ve své úplnosti zahrnuly celý cyklus čtení z Pěti knih Mojžíšových. Ten se začal Šabatem 5746 (1985), kdy se četl první oddíl (sidra) Be-rešit (První) a skončil na svátek Radosti z Tóry – Simchat Tora – roku 5747 (1986). Vysílalo se každý pátek před začátkem Šabatu. Pořad v celku zabral čtvrt hodiny, z nichž pro můj výklad po odečtení úvodu hlasatelky zůstalo dvanáct až třináct minut.

Nepočítal jsem s tím, že v rámci čtyřiceti devíti vysílání věnovaných padesáti čtyřem sidrám (oddílům) Tóry a knize Kazatel budu učit Tóře nebo ji objasňovat ať již na základě interpretace doslovné, alegorické, homiletické či esoterické, případně si sloužit vědeckými výzkumy o Bibli nebo, konečně, svými vlastními interpretačními postupy (přestože brány výkladu nejsou před nikým uzamčeny). Nemohl jsem též zkoumat všechny příběhy a různá přikázání, které každá sidra zahrnuje. Mezi všemi různými tématy bylo mým jediným záměrem představit určité zvláštní místo sidry, jeden z jejích aspektů či veršů, třeba jen jedno z jejích slov nebo komentářů, které vyvolala v midraši nebo exegezi, zkrátka zvýraznit detail, který se mi zdál hodný pozornosti a vyvolal mou chuť ho komentovat.

Myšlenky, které již vyslovili jiní než já a k nimž jsem neměl co nového dodat, jsem neváhal zopakovat a zdůraznit, pokud se mi zdálo, že stojí za to nebo že jim nebyla věnována dostatečná pozornost.

Pro svých čtyřicet devět výkladů jsem si nestanovil předběžný plán ani jsem si neurčil postup. Vyslovoval jsem se, jak ke mně text přicházel, podle mých znalostí k určité otázce, ve spojení s jinými tématy Tóry nebo s přihlédnutím k tomu, co o ní bylo řečeno nebo napsáno v souvislosti s Tórou, občas i ve vztahu k současnosti. Mým obecným záměrem bylo zabývat se spíše otázkami víry než otázkami historickými nebo filologickými.

Vysílání měla podobu volné promluvy, většinou bez písemné přípravy, což vysvětluje charakter stylu a formulací. Výklady natočené každý týden Vzdělávací televizí Galej Cahal byly takto přepsány a publikovány izraelským deníkem Chadašot.

Televizní cyklus se setkal u diváků a čtenářů s živým ohlasem. Písemně i telefonicky mi každý týden adresovali své připomínky a otázky k tomu, co jsem řekl, žádosti o objasnění některých bodů, které nebyly dostatečně osvětleny, ale vyjadřovali i přání, aby si mohli v celku přečíst, co jsem řekl. To vedlo k rozhodnutí vydat tyto pořady knižně. Všichni víme, že čtení a poslech jsou něco docela jiného, což vyjadřuje i výrok našich moudrých ke vztahu mezi Tórou ústní a Tórou psanou: Slova, která byla vyslovena, nesmíš recitovat z písemného záznamu. (bTem 14b) Co bylo řečeno, vyžaduje přesnější a důkladnější formu, má-li to být předloženo ke čtení. Text z vysílání si tedy vyžádal určitou úpravu stylu stejně jako vypuštění některých opakujících se myšlenek, které se objevily v několika pořadech. Zatímco v televizi několik týdnů postačovalo k tomu, aby opakující se výklady a myšlenky byly odděleny a zapomenuty, v knize by byly čtenáři předloženy ve své návaznosti. Naopak jsem připojil několik doplňků tam, kde bych výklad na daném místě mohl podat jen v náznaku a bez možnosti jasně formulovat. Obecně jsem se však vyhýbal úpravě textu, která by změnila jeho povahu a proměnila cyklus poznámek v systematický výklad.

Děkuji Jael Tzadok ze Vzdělávací televize, která každé vysílání uvedla svými milými slovy, stejně jako Pazit Fein z deníku Chadašot, která na sebe vzala publikaci přepisu jednotlivých vysílání. Při redakci knihy mi pomáhala má žena dr. Grete Leibowitz, která mi poradila několik změn a přečetla korektury. Můj žák a přítel Efraim Yaacov si dal hodně práce se shromážděním textů, opravami v korekturách a jejich doručením k tisku.

Ješajahu Leibowitz

v předvečer svátku darování naší Tóry

(Šavuot) roku 5748 (1988)

Poznámka překladatele

V překladu užité citace z hebrejské Bible a židovských modliteb jsou dílem vrchního zemského a pražského rabína Efraima Karola Sidona, jemuž za možnost užít tyto převody děkuji. Od uvedeného překladu se odchyluji jen při transkripci jmen, kdy s ohledem na celkový kontext nezachovávám rabínem Sidonem zvolenou hebrejskou transkripci (např. místo Moše píši Mojžíš, místo Micrajim dávám Egypt apod.). V několika případech, s ohledem na logiku výkladu J. Leibowitze, bylo současně třeba částečně přeformulovat překlad rabína Sidona. Na takové změny s uvedením plné verze překladu rabína Sidona upozorňuji v poznámce pod čarou. Na stejném místě rovněž připojuji další vysvětlení, která buď vycházejí z poznámek ve francouzském originálu, nebo jsem je – místy s přispěním Pavla Sládka – doplnil dle vlastního uvážení s přihlédnutím ke srozumitelnosti textu pro českého čtenáře. Objasnění obecnějších, mnohdy častěji se opakujících judaistických termínů a biografickým informacím je věnován slovníček na konci knihy. Za jeho vypracování rovněž děkuji Pavlu Sládkovi, kterému jsem též vděčen za pečlivou revizi a vylepšení celého textu z judaistického i jazykového hlediska.

Leo Pavlát

Sefer Be-rešit (První kniha Mojžíšova)

Be-rešit (První)

První stvořil Bůh ta nebesa a zemi.

Sidra: 1 M 1,1–6,8

Haftara: Iz 42,5–43,10

Tóra se otvírá těmito sedmi velkolepými slovy: Be-rešit bara Elohim et ha-šamajim ve-et ha-arec – První stvořil Bůh ta nebesa a zemi. Co nás však vlastně tento verš učí? Komentátoři – ať již ti, kteří se přiklánějí k doslovnému významu (pšat), smyslu alegorickému (remez), homiletickému (draš) nebo esoterickému (sod)[4] – se od nepaměti pokoušeli proniknout smyslem tohoto verše. Jako lidé naplnění opravdovou vírou věděli, že Tóra představuje pro člověka výslovný příkaz sloužit Bohu – tedy přijmout jho Nebeského království, jak se konkretizuje v Tóře a jejích příkazech. Tento výslovný příkaz se však nachází vložen do líčení, které nám na začátku vypráví o stvoření světa a o počátku lidských dějin. Co tedy sidra Be-rešit připojuje k tomuto požadavku a čím přispívá k jeho naplnění? Velcí myslitelé Tóry ustavili vztah mezi touto otázkou a problémem víry. Maimonides vyvinul značné úsilí, aby osvobodil poznání Boha – spočívající právě v přijetí jha Nebeského království – od veškeré závislosti na jakémkoliv zvláštním sdělení (věčnosti vesmíru nebo jeho stvoření v daný okamžik). Naproti tomu Nachmanides považuje přesvědčení o stvoření světa za jednu z podmínek víry v Boha. Midraš propůjčuje líčení stvoření kromě jeho kosmologického obsahu i význam, který se dotýká této víry. K verši 1 M 2,4 toto jsou příběhy nebes a země, stvořených (be-hibaram) v den, kdy Hospodin, Bůh, dělal zemi a nebesa, midraš poznamenává, že hebrejský výraz be-hibaram (stvořených), obsahuje písmena jména Abrahám. Nebesa a země byly stvořeny kvůli zásluhám Abraháma. Jinak řečeno, nebe a země nabývají významu jedině tím, že slouží jako rámec tomuto člověku, prvnímu, o kterém je výslovně řečeno: Uvěřil Hospodinu. (1 M 15,6)

Vyprávění o stvoření tedy jen vytváří pozadí, na němž se víra vtělí do podoby tohoto muže, který časně ráno vstal, ustrojil svého osla, vzal svého syna i oheň a obětní nůž a vypravil se k onomu místu, o němž mu Bůh řekl (1 M 22,3). K strojení osla, který se hebrejsky řekne chamor, Abravanel učinil tento komentář: Ovládl svou hmotnou podstatu (chomriut – hebrejsky „materiálno“, „materiální stránka“, „hmotná podstata“).

Naše kapitola pojednává právě o hmotné přírodě – o nebesích a zemi a co obsahují, o bytích neživých a živých, o samém člověku. S jakým úmyslem? Jak známo, Raši začíná svůj komentář Tóry přesně tou otázkou, kterou již položil midraš. Volně parafrázováno: Jestliže je prvořadým cílem Tóry výslovný požadavek, aby lid Izrael přijal Boží službu skrze konání konkrétních příkazů, proč nezačíná oznámením prvního příkazu a ten se objevuje až v Šemot, v druhé z Pěti knih Mojžíšových? (Ve skutečnosti První kniha Mojžíšova obsahuje zřetelně či v náznaku výčet určitého počtu příkazů. Tyto příkazy se však ještě výslovně neobracejí k židovskému národu, protože ten ještě není ustaven jako národ podřízený dodržování Tóry; k tomu dojde až po východu z Egypta.) Víme, že Raši na tuto otázku neodpovídá pojmově, ale spíše na způsob midraše, řekli bychom téměř folklórně, a svou odpověď čerpá právě z midraše. Hlavním cílem sidry Be-rešit není poskytnout nám sdělení o vesmíru a jeho povaze, ale o historické budoucnosti. Tato sidra zakládá právo židovského národa na Erec Jisrael – Zemi Izraele. Děje se tak v námitce proti obvinění národů: Jste národ lupičů, neboť jste ukradli tuto zemi sedmi národům (Kenaánu). Námitka Izraele spočívá v tom, že první stvořil Bůh ta nebesa a zemi. Žádné lidské společenství tedy není vlastníkem země, neboť země a vše, co je na ní, patří Hospodinu – a On ji užívá podle Své vůle. Svou vůlí ji nejprve svěřil Kenaáncům a Svou vůlí ji Kenaáncům odňal, aby ji svěřil Izraeli (Raši). Často slyšíme, jak věřící Židé připomínají tento midraš na podporu svého stanoviska k závažným problémům a sporům současnosti, které Izrael stavějí proti jiným národům. Texty Tóry interpretované na základě midrašů coby základ pro postoje odrážející politické potřeby a zájmy se však sluší užívat s obzvláštní opatrností. V rukou těch, kdo si jimi takto slouží, se totiž mohou stát dvousečnou zbraní. Vždyť pokud dál pokračujeme v myšlence, kterou Raši vyvozuje z midraše, jsme zjevně nuceni přidat: Jestliže země a vše, co je na ní, patří Hospodinu, vyplývá z toho, že Svou vůlí ji odňal Kenaáncům, aby ji svěřil Izraeli; a Svou vůlí ji odňal Izraeli, aby ji svěřil Římanům; a Svou vůlí ji odňal Římanům, aby ji svěřil Arabům; a Svou vůlí ji odňal Arabům, aby ji svěřil křižákům; a Svou vůlí ji odňal křižákům, aby ji svěřil mamlúkům; a Svou vůlí ji odňal mamlúkům, aby ji svěřil Turkům; a Svou vůlí ji odňal Turkům, aby ji svěřil Angličanům; a Svou vůlí ji odňal Angličanům – a my se opět ocitáme mezi těmi, s nimiž se vede spor. Hluboký smysl tohoto midraše spočívá v myšlence, že žádný národ nemá žádné právo na žádnou zemi, protože vlastníkem veškeré země je Bůh.

Opusťme midraš a podívejme se na myšlenky obsažené v samotném verši. Co znamená sedm slov: První stvořil Bůh ta nebesa a zemi? Jde o sdělení týkající se události, ke které došlo v nějakém zvláštním čase? Je-li tomu tak, první kdy? Na počátku času? Hned zkraje narážíme na jeden z velkých problémů metafyzického myšlení, možná vůbec největšího: problém času a pojem počátku času, nebo, v širším smyslu, pojem počátku objektivní skutečnosti. Je mu možno dát význam v kategoriích lidského myšlení? Všechny filozofické pokusy od počátku lidského myšlení promýšlející tuto otázku vyústily pokaždé v protiklady. Leda že by první, o kterém hovoříme, nebylo pojmem časovým, ale označovalo příčinu nebo původ.

A co znamená druhé slovo stvořil? K lidským kategoriím patří takové jako „dělat“, „stavět“, „formovat“, „utvářet“. Ve skutečnosti a ve světě, jak je známe, nám však kategorie „stvořit“ blízká není. Pozdější náboženské myšlení vysvětlí tento pojem jako označující tvorbu něčeho z ničeho – ex nihilo. Sám tento pojem však není racionální a v každém případě nemáme žádnou jistotu, že nám dobře vysvětluje smysl verše (Ibn Ezra to zpochybňuje). Slovo „stvořit“ vyjadřuje bez jakékoliv pochyby vztah, který existuje mezi Bohem a světem. Jaká je však povaha tohoto vztahu, který nejsme schopni pochopit a ještě méně si ho dokážeme představit? Konstatujeme tak, že první dvě slova neposkytují člověku žádné sdělení o žádné události. První verš Tóry představuje velký princip víry, která se staví proti jakékoliv jiné koncepci, jež může v lidské kultuře existovat: Svět není Bůh. Staví se proti pohanství, jehož bohové náležejí světu a ve světě se nacházejí. Staví se proti křesťanství, jež z judaismu zdánlivě převzalo pojem transcendentního Boha, ale okamžitě ho opatřilo lidskou podobou, která existovala ve světě. Staví se proti ateismu, pro nějž je svět totalitou Bytí, tedy Bohem. V protikladu proti všem těmto koncepcím Tóra tvrdí: První stvořil Bůh ta nebesa a zemi. Svět není Bůh a Bůh není svět. Bůh je nad světem, mimo veškerou skutečnost, k níž se váží lidské pojmy, mimo veškeré potřeby a zájmy, které vyplývají z lidské existence ve světě. Ani svět, ani člověk nejsou to hlavní a Bůh neexistuje ani pro svět na způsob platónského demiurga, ani pro člověka. Bůh je hlavní a svět (včetně člověka) je druhotný. Tato myšlenka bude později vyjádřena v knize hebrejských modliteb, siduru: Ty jsi tím, jenž byl před stvořením světa, a ty jsi týž po stvoření světa. Stvoření zmíněné v sidře Be-rešit zavrhuje veškerou naturalistickou a člověkostřednou koncepci ve prospěch víry v Boha.

Noach (Noe)

Celá země bývala jedné řeči a jedněch slov.

Sidra: 1 M 6,9–11,32

Haftara: Iz 54,1–55,5

Se sidrou Noach nám v mysli zcela jistě vytane příběh o potopě. Kvůli tomu se ale někdy zapomíná, že tato sidra se ve skutečnosti skládá ze dvou rozdílných částí, z nichž o potopě pojednává pouze ta první. Druhá se odehrává ve světě po potopě, tedy ve světě, ve kterém dnes žijeme. Dělicí linka mezi oběma světy – což je zajímavý detail – prochází přesně středem textu naší sidry. Jejích prvních sedmdesát sedm veršů se vztahuje k potopě a sedmdesát šest následujících po větě to je znamení Smlouvy (1 M 9,17) se týká našeho světa. Tato Smlouva spočívá v příslibu, že tento svět na rozdíl od předchozího, který se v důsledku potopy proměnil, bude dál existovat a jeho podstata zůstane taková, jaká je. Svět bude stále pokračovat ve svém běhu a po všechny dny země nebudou již přerušeny setba a žeň, chladno a horko, léto a zima a den a noc (1 M 8,22). Srovnáme-li však tyto dva světy, zdá se, že nevykazují žádný rozdíl. O člověku před potopou se nám říká: … na zemi se rozmohla lidská špatnost a zlo je sklonem myšlenek lidského srdce po celý den. (1 M 6,5) Pokud jde o následující období, dozvídáme se, že … sklon lidského srdce [je] zlý od jeho jinošství (1 M 8,21). Pozemská skutečnost před potopou je charakterizována takto: Země však byla … zkažena, země se naplnila bezprávím. (1 M 6,11) Existence poté začíná opilstvím a prostopášností a pokračuje příběhem o babylonské věži neboli, jak to nazývají naši moudří, příběhem o „generaci oddělení“ (dor haflaga). Právě o této epizodě bych chtěl dnes hovořit.

Čteme-li tento text povrchně, zdá se, že zpravuje o hříchu, kterého se dopustil lidský rod, a následném trestu. Prozkoumáme-li však text pozorněji, ukáže se, že mezi generací potopy a generací „oddělení“ nelze nalézt žádnou podobnost. O první je řečeno: Země … byla úplně zkažena, jelikož každé tělo na zemi porušilo svou cestu (1 M 6,12) – a potopa nastala jako trest. Co se však týče druhé generace, Tóra jednoduše říká, že lidé zamýšleli vystavět si město a věž a shromáždit se kolem této stavby. Text tento úmysl výslovně neodsuzuje. Výsledkem tohoto záměru však bylo, že Bůh nařídil zmatení jazyků a rozptýlení národů po zemském povrchu. Při povrchním přístupu se Boží výrok opět jeví jako trest, avšak není to výslovně řečeno.

Zdá se mi, že tento Boží ortel nepředstavuje trest, ale naopak velký čin nápravy ve prospěch lidského rodu. Hlavní význam příběhu o babylonské věži vůbec nespočívá v pokusu vystavět tuto věž, ale v tom, co nám je řečeno předtím, totiž že celá země – tedy nové lidstvo po potopě – bývala jedné řeči a jedněch slov (1 M 11,1). Po neúspěchu vystavět věž se objevují nové jazyky, které zcela samozřejmě neobsahují stejná slova. Mám dojem, že kořen omylu či hříchu „generace oddělení“ netkví v budování města a věže, ale v plánu vytvořit díky těmto umělým prostředkům situaci, v níž by panovala jedna řeč a jedna slova, stav centralizace, což v našem moderním jazyce nazýváme totalitarismem. Stejný jazyk a stejné slovo! Mnoha prosťáčkům kolem nás by taková situace mohla připadat jako ideální: celé lidstvo tvořící jeden nerozlišený, a v důsledku i bezkonfliktní monolit. Pro toho, kdo přemýšlí, však neexistuje děsivější situace než tento tolik umělý konformismus: Jedno město a jedna věž jako symboly soustředění všeho lidstva kolem jedné myšlenky, aby nebylo ani rozdílnosti v názorech, ani střetů mezi různými koncepcemi a odlišnými hodnotami. Není možno si představit strašnější tyranii. Není možno si představit větší sterilitu myšlení a morálky než stav, v němž by již nebylo ani výjimek, ani odchylek vůči tomu, co je uznáno za patřičné; situaci, která by se udržovala umělými prostředky města a věže.

Bůh ve své milosti a soucitu k lidskému rodu této možnosti zabránil. Stvořil lidstvo, v němž se nemůže stát, že by se z jeho všeobecného sjednocení zrodil totalitarismus, nýbrž lidstvo s existující rozmanitostí a protiklady, rozrůzněním myšlení a hodnot; lidstvo, kde lidé musí bojovat za své hodnoty, cíle a přání, které se liší od člověka k člověku.

Z toho ovšem vyplývá – jak to vyslovil Edward Gibbon, jeden z největších historiků – že lidské dějiny nejsou ničím jiným než dějinami zločinů, bláznovství a katastrof spáchaných naším rodem. Gibbon řekl pravdu, avšak nikoliv celou pravdu. Je pravda, že dějiny jsou dějinami zločinů, bláznovství a katastrof, ale též dějinami boje národů proti těmto zločinům, bláznovstvím a katastrofám. Neustálá existence tohoto boje bez ohledu na dobu a společnost je skutečnost, která dějinám lidského rodu propůjčuje mravní smysl. Nikoliv náhodou se Abrahám se svou vzpourou proti modloslužebnému světu svého otce Teracha mohl objevit až po události s babylonskou věží, kdy se pro celé lidstvo skoncovalo s jednou řečí a jedněmi slovy. (Podle legendy se Abrahám vzbouřil rovněž proti moci tyrana Nimroda.) Ve světě jedné řeči a jedněch slov by se žádný Abrahám nemohl pozvednout proti Terachovi (a proti Nimrodovi). Bůh nám projevil svou lásku, když nás ušetřil totalitního sjednocení. Dovolil člověku – a dokonce mu to uložil –, aby za myšlenky a hodnoty bojoval. I když si tento boj žádá velké oběti, mají svůj význam. V pozdější době jeden z moudrých židovského národa, rabi Akiva, vyložil verš, jehož doslovný smysl se týká stáří člověka: Dokud … nedostihla tě léta, o nichž bys řekl: „V těch nemám zalíbení“ (Kaz 12,1), jako narážku na mesiášskou dobu, kdy již nebude ani zásluhy, ani povinnosti. Svět, ve kterém by byly všechny problémy vyřešeny a v němž by panovala dokonalá harmonie, by zásluhu ani povinnost nepřipouštěl. V tomto světě by již nebylo místo ani pro boje, ani pro úsilí, a proto by byl prost touhy. Touha existuje, jen když existuje rozlišování, rozpory a odlišnosti, o něž lidé zápasí a za něž se bijí. A právě v těchto zápasech nabývá jejich existence svého mravního významu.

Slovníček pojmů

Abravanel Jicchak Abravanel (1437–1508), židovský finančník, státník a myslitel. Působil nejprve v Portugalsku a poté na španělském královském dvoře, kde se neúspěšně pokusil odvrátit výnos o vyhnání Židů (1492). Po útěku do Itálie vstoupil do služeb neapolského krále. Konec života strávil v Benátkách. Mezi státnickými povinnostmi si našel čas nejen na starost o židovskou obec (napomáhal například vykupování židovských zajatců), ale také na intelektuální aktivity. Sepsal řadu komentářů k Písmu a několik nábožensko-filozofických spisů.

Akiva Akiva ben Josef vystupuje v textech rabínské literatury jako jeden z nejvýznamnějších učenců tanaitského období (tj. období Mišny). Podle tradiční posloupnosti patří do třetí generace tanaitských učenců, působící na přelomu 1. a 2. století obč. let. Talmud a midraše obsahují množství vyprávění o tomto učenci, vzhledem k charakteru těchto textů je však nemožné oddělit historického Akivu od Akivy legendárního.

Alejnu Doslova „Je naší povinností“. Podle svých úvodních slov nazvaná modlitba, recitovaná každý den na závěr večerní, ranní i odpolední modlitby. Recitace Alejnu na závěr synagogální bohoslužby je chápána jako znovupotvrzení deklarace Boha coby nejvyššího a jediného krále vesmíru. V tomto smyslu je Alejnu protipólem modlitby Šma.

aškenázský Aškenáz je původně jméno jednoho z pravnuků Noema (1 M 10,3 a 1 Lt 1,6), v Jeremiášovi jedno z nežidovských království (Jr 51,27). Ve středověké hebrejské literatuře označuje Aškenáz Německo. Později označuje v Německu a severní Francii vzniklý kulturně-náboženský typ Židů, odlišující se v mnohých zvycích a tradicích od Sefardů (viz sefardský).

Cahal akronym pro Cva haganat Jisrael neboli Izraelské obranné síly. Hebrejské označení izraelské armády.

Crescas, Chasdaj Chasdaj Crescas (asi 1340–1410/11), španělský filozof a apologeta judaismu. Crescas sepsal polemiku s aristotelismem (Or Adonaj – Světlo Hospodinovo) a rozsáhlý komentář k Průvodci tápajících, ve kterém k Maimonidovým postojům zaujímá často kritické stanovisko. V hebrejském překladu Crescasova žáka Josefa ibn Šem Tova je zachován původně katalánsky psaný spis proti křesťanství, vysvětlující, proč se Židé drží svého náboženství.

Elíša ben Abuja Postava ve vyprávěcích pasážích midrašů a zejména Babylonského talmudu. Elíša je vykreslován jako učenec, který však z nějakého důvodu odpadl od judaismu. Proto je přezdíván Acher (doslova „jiný“). Jednu z verzí Elíšovy apostaze zmiňuje J. Leibowitz ve výkladu k parše Ekev. Podle jiné verze byl důvodem Elíšovy apostaze neúspěšný pokus o vstup do sféry mystické kontemplace (bChag 14b): Čtyři vstoupili do pardesu: Ben Azaj, Ben Zoma, Acher a rabi Akiva. Rabi Akiva jim řekl: Až přijdete ke kamenům z čistého mramoru, neříkejte, že je to vodní hladina (a vy nemůžete projít). […] Ben Azaj nahlédl a zemřel. […] Ben Zoma nahlédl a ztratil rozum. […] Acher přerval kořeny (tj. opustil judaismus). Rabi Akiva vyšel nezraněn.

O knize, jejím autorovi a nakladateli

Úvahy nad Tórou – komentáře k biblickým Pěti knihám Mojžíšovým od jednoho z nejvýznamnějších novodobých izraelských náboženských filozofů – Ješajahu Leibowitze (1903–1994) v překladu Leo Pavláta.

Leibowitzovo pojetí judaismu vychází z originální interpretace myšlení Moše Maimonida stejně jako ze spisů ortodoxních učenců okruhu náboženského sionistického hnutí Chovevej Cion z přelomu 19. a 20. století. Leibowitzovo svébytné, a přesto v tradici pevně ukotvené chápání ortodoxního judaismu oslovovalo širokou veřejnost především radikalitou, s níž Leibowitz kritizoval na jedné straně ústupek modernitě v opuštění ortopraxe, na straně druhé však i neautentičnost mnohých ortodoxních postojů, zaštiťujících se tradicí.

Judaismus jako bezpodmínečné přijetí „jha Božích příkazů“ jasně vystupuje i z Leibowitzových promluv k týdennímu oddílu Tóry, jejichž překlad se dostává prostřednictvím tohoto svazku do rukou i českému čtenáři.

Ješajahu Leibowitz (1903–1994) je řazen mezi nejzajímavější a nejoriginálnější postavy izraelského myšlení 20. století. Narodil se v Rize, vystudoval v Berlíně biochemii, medicínu a současně filozofii, doktorát získal v Basileji. Názorově se klonil k sionismu, nábožensky k ortodoxii. Roku 1935 se přistěhoval do Země Izraele a v následujícím roce začal působit na Hebrejské univerzitě.

Jeho náboženská filozofie spočívá na jednoznačné tezi, že judaismus se vyjadřuje naplňováním micvot a v přijetí „jha micvot“, nikoli ve věroučných zásadách a dogmatech, ve kterých se ani po mnoha generacích nedospělo ke všeobecné shodě.

Produkce Nakladatelství P3K (www.p3k.cz) se zaměřuje na humanitní obory a publikace pro školství. Základní edice zahrnují judaika, knihy o historii 20. století, odborné a naučně-populární geografické publikace.

Table of Contents

Ješajahu Leibowitz: Úvahy nad Tórou

Předmluva

Poznámka překladatele

Sefer Be-rešit (První kniha Mojžíšova)

Be-rešit (První)

Noach (Noe)

Lech lecha (Odejdi sobě)

Va-jera (Spatřil)

Chajej Sara (Život Sáry)

Toldot (A toto je příběh)

Va-jece (Vyšel)

Va-jišlach (Vyslal)

Va-ješev (Usadil se)

Mi-kec (Po dvou letech)

Va-jigaš (Přistoupil)

Va-jchi (Žil)

Slovníček pojmů

O knize, jejím autorovi a nakladateli