Jan Divecký

PŘÍBĚHY TÓRY

Patnáct biblických zamyšlení

Vydalo Nakladatelství P3K s. r. o. v Praze v roce 2010.

Ilustrace na obálce Hana Pavlátová.

Odpovědný redaktor Petr Karas.

Jazyková redakce Marie Pospíšilová.

Grafická úprava a zlom Karel Kupka.

Druhé vydání.

Aktuální informace o knihách Nakladatelství P3K najdete na stránce www.p3k.cz (e-mail: info@p3k.cz)

© Jan Divecký, 2010

© Nakladatelství P3K, 2010, 2011

ISBN 978-80-87186-06-0 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-87186-48-0 (eKniha epub)

ISBN 978-80-87186-49-7 (eKniha mobi)

Místo úvodu

Ve svém Průvodci zbloudilých Rambam (Maimonides) napsal: „Hebrejština se nenazývá svatou na důkaz naší pýchy. Nenazývá se tak ale ani omylem. Je totiž doopravdy svatým jazykem, ve kterém chybějí sprostá slova.“ S tímto názorem nesouhlasí Ramban (Nachmanides), protože podle výše uvedeného důvodu by hebrejština nebyla „svatá“, ale „slušná“. Hebrejština je svatý jazyk, protože hebrejská slova jsou slova Tóry a hebrejsky Bůh komunikuje se svými proroky.

Kniha Megilat Taanit uvádí, že se svět po překladu Tóry do řečtiny na tři dny zahalil do temnoty. Podle rabínské tradice se světlo Tóry ve světě jejím překladem zmenšilo. Celý text Tóry je totiž souvislým řetězcem Božích jmen a vše, co se Moše dozvěděl ve čtyřiceti devíti branách Moudrosti, napsal do Tóry v náznacích, slovech, písmenech a jejich ozdobách. V přeloženém textu se Boží jména ztratila a tajemství písmen rozplynulo. Sedmdesát tváří Tóry bylo omezeno na jeden jediný možný výklad. To byl pád z výše nebes na zem. Božské bylo nahrazeno lidským.

V Masechet Soferim se den překladu Tóry přirovnává ke dni zhotovení zlatého telete. Nekonečný Boží ideál byl vtěsnán do omezených lidských rozměrů. To symbolizují výše zmíněné tři dny temna. V gematrii (číselné hodnotě písmen) si hebrejská slova „překlad“ a „dřímota“ odpovídají. Intelekt člověka, který dřímá, je omezen. Spánek se nazývá šedesátinou smrti. Přeložená Tóra jako by spala.

V této podobě se Tóra dostala mezi národy. Existuje obrazné vyjádření tohoto faktu – národy světa čtou Tóru „z druhé strany“. Tím se nemyslí jen (ve většině případů) faktická četba zleva doprava, ale – v hlubším významu – jiný styl čtení jakoby „z vnější strany listu“.

Tento pád však má za cíl budoucí povznesení světa. Snad k němu přispějeme svým malým dílem i my.

(Upraveno z knihy rav Uzi Kalchhaima Beer Meged Jerachim)

KAPITOLA PRVNÍ

Na počátku bylo, nebylo…

[1M 1:1–2:3]

Věčný nebo stvořený svět?

Ještě než se na první z příběhů Tóry – stvoření světa – podíváme, musíme si vysvětlit, proč právě ten je prvním příběhem celého Tanachu (Bible). Od nepaměti se člověk trápil otázkou, co bylo předtím, než něco bylo. Filozofové se přeli o věčnost světa, o věčnost hmoty. Ptali se, je-li svět stvořený či věčný. Hned první příběh Tóry nám přináší základní vklad judaismu do této diskuse: svět je stvořený. Byla doba, kdy svět nebyl.

Tóra začíná slovy: BEREŠIT BARA E-LOHIM ET HAŠAMIJIM VEET HAAREC, neboli „Na počátku stvořil Bůh nebe a zemi.“ Tato věta samozřejmě provokuje ke komentování. Mnozí tvrdí, že pomocí jakéhosi (BE)REŠIT (Počátku) stvořil Bůh svět a domnívají se, že oním Počátkem byla sama Tóra. Všimněme si však, že celá věta může svádět k výkladu, že jakýsi (BE)REŠIT (Počátek) stvořil Boha. I proto musíme být ve svých překladech opatrní.

Lidé navíc často podléhají svůdné představě, že mohou všemu porozumět. To ovšem není pravda. Možnosti lidského poznání mají své hranice. Aby ani autor těchto stránek nepropadl sebeklamu, že dokáže čtenářům v několika řádcích odpovědět na veškeré otázky týkající se Boha a stvoření světa, přiznává rovnou, že to nedokáže.

Nejistota?

Tak jako se lidé ptali na počátek světa, ptají se dodnes po důkazech Boží existence. Existuje Bůh? A pokud ano, je možné jeho existenci dokázat?

Chceme-li se pustit do řešení této otázky, musíme si nejdřív ujasnit pojmy. Co je to důkaz? Co vnímáme jako přesvědčivý důkaz „existence“? Podívejme se nejdřív do světa kolem nás a zkusme si odpovědět na otázku, jak víme, že to či ono existuje. Je známý fakt, že malé děti věří jen tomu, co vidí a na co si mohou sáhnout. Dokonce, když jim něco jen na čas zmizí z očí, přestane to pro ně existovat. Dospělí lidé vědí i o věcech, které nikdy neviděli. Za předpokladu, že…

Představme si slepého člověka. Někoho, kdo od narození nevidí. Jak takový člověk ví, že existují barvy? A odstíny? Nikdy nic takového neviděl, ale lidé z jeho okolí mu to řekli. A on nemá důvod jim nevěřit. Minimálně dokud nepojme podezření, že hovoří s podvodníky či blázny.

Další možností, jak uvěřit v něčí existenci, je pozorování výsledků jeho činnosti. Každá akce na světě má svůj zdroj. Narazíme-li v lese na stopy, víme, že tudy někdo šel. Vidíme-li stůl či knihu, domyslíme si, že existoval truhlář či tiskař. Ani nám nepřijde na mysl, že by kniha mohla vzniknout náhodným shlukem písmen. Čím je výrobek kvalitnější a sofistikovanější, tím je pravděpodobnost náhodného vzniku menší a menší. Hovoříme-li mobilním telefonem, je to pro nás důkazem existence elektromagnetického vlnění, které jsme nikdy neviděli. Prostě nepochybujeme, že existuje.

Svět je nesmírně komplexní výtvor. Makro- i mikrokosmos. To, že naše tělo funguje, to, že vidíme, slyšíme, přemýšlíme, často přesahuje naše vlastní chápání. Jsme-li shlukem miliard atomů, sdružených v molekuly, makromolekuly, buňky a tkáně, očekávali bychom chaos, nikoli řád! Totéž platí o světě jako celku. Námitce, že se zde dotýkáme řádu přírody a přírodních zákonů, musíme oponovat konstatováním, že přírodní zákony jsou jen popisem, jak co funguje, ale ne vysvětlením, proč tomu tak je. Moderní vědou poznaný a popsaný svět je neuvěřitelným důkazem jednoty, uvědomíme-li si, že vše je složeno z tak navzájem si podobných částic. Mezi železem a kyslíkem není žádného většího rozdílu. Jen jejich atom vypadá „trochu“ jinak. Dříve se věřilo, že jednotlivé „síly“ přírody se od sebe velmi liší a že je diametrální rozdíl mezi hmotou a jejími projevy. Dnes věda naopak hovoří o jednotě světa a snaží se vše propojit do jednoho komplexního celku. Rambam uvádí, že pozorováním přírody a jejího řádu dospějeme k jistotě, že svět má svého Tvůrce.

Mimochodem, svět není věčný, musel vzniknout. To je současný stav vědeckého poznání.

Jedna žena napsala po válce lubavičskému rabínovi: „Po událostech Šoa nevěřím v Boží existenci.“ Rabín jí tehdy odpověděl přibližně takto: „Nevěřím vám. Naopak. Vy v Boha věříte. Pouze existuje-li Bůh, existují morální pravidla a nároky. Lev není zlý, když žere jehně. To, že silnější utlačuje slabšího, se dá od čistě hmotných objektů očekávat. Bez Boha není důvodu očekávat něco jiného než zákon džungle. To, že jste zcela oprávněně zděšena válečnými hrůzami, je mi důkazem, že věříte, že svět má být dobrý. Že má mít etický rozměr. Jinak bychom se nemohli divit, že silnější či ozbrojený likviduje slabšího či neozbrojeného.“

Tóra a věda

Ale zpět k první větě: BEREŠIT BARA E-LOHIM. Raši, základní komentátor Tóry z 11. století, píše hned u první věty, že Tóra nemá v úmyslu nás seznámit s chronologií stvoření. Vždyť hned v druhé větě se píše o vodě, která by teoreticky ještě neměla existovat. Sám Raši razí domněnku, že Tóra zde hovoří o uspořádání dávno stvořených věcí. Chceme-li tedy dobře pochopit její úvodní kapitolu, musíme mít na paměti, že ji nemůžeme vnímat „dětskýma očima“.

Nešťastná je představa, že mezi Tórou a vědou existuje kardinální rozpor. Tóra hovoří o sedmi dnech tvoření, zatímco věda o miliardách let. Není ale důvod stavět Tóru a vědu proti sobě. I tradiční židovská mystika hovoří o „světech před tímto světem“. Číslo v kalendáři (5765, v občanském roce 2004–2005) se navíc ani nevztahuje ke stvoření světa, ale ke „vzniku“ člověka dnešního typu – stvoření Adama! Není žádným odpadlictvím vnímat sedm dní jako sedm fází stvoření. Vždyť do čtvrtého dne „nefungovaly“ Slunce a Měsíc, které jsou základem pozemského měření času (dní, měsíců a let).

Tóra po nás chce vnímavost a touhu poznat. Mimochodem, onen odvěký spor judaismu s řeckou filozofií dnes Tóra vyhrává na plné čáře. Kdo z moderních vědců popírá, že svět vznikl? Kdo hájí představu věčného světa?

Judaismus nebrojí proti poznání, netabuizuje otázky a snaží se reflektovat vědecké poznání. Základní informace Tóry zní „pouze“: svět byl stvořen. Jak? Na to se nyní podívejme podrobněji na základě popisu, který nám Tóra předkládá.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Východ z Egypta, cesta svobody

[2M 12–18]

Pesachový beránek

Dříve než začneme vlastní příběh východu z Egypta, musíme se vrátit před poslední egyptskou ránu. Na rozdíl od ostatních ran se na ni museli Židé pečlivě připravit. V souvislosti s ní dostali Židé také první Boží příkazy (MICVOT). Je zajímavé, že úplně první příkaz se týkal ustavení vlastního kalendáře. Byl určen první Roš chodeš, svátek Nového měsíce a Bůh řekl Mošemu, že jarní měsíc nisan bude prvním z měsíců roku.

Stejný den přikázal Bůh Mošemu připravit pesachovou oběť. Desátého dne měsíce nisanu (proto bylo třeba určit Roš chodeš, tedy 1. den měsíce nisan) si měl každý otec rodiny vybrat jednoho zdravého beránka a přivázat si ho doma k posteli. (Tento příkaz byl platný pouze pro „egyptský“ pesach, ne pro pozdější každoroční připomínku.) Čtrnáctého dne měsíce nisan odpoledne pak měl být beránek obětován.

Proč se tak mělo stát? Beránek byl Egypťany považován za posvátné zvíře. Oběť beránka měla být symbolickým NE!, které Židé Egyptu řekli. Měla také symbolizovat konec židovské modloslužby a počátek služby Jedinému Bohu.

Krev obětovaného beránka měla sloužit na znamení židovského domu a uchránit Židy před desátou ránou – smrtí prvorozených. Kam ale umístit krev? Všichni asi víme, že na zárubeň dveří (hebrejsky MEZUZA). Ale na jakou stranu – dovnitř nebo ven? V této otázce dodnes nepanuje shoda. Ramban tvrdí, že beránek byl egyptské božstvo a egyptské zákony zakazovaly jehňata zabíjet. Krev se podle něj měla umístit na vnější část veřejí jako znamení Egypťanům: „Jsme Židé, ne Egypťané.“

Jiní rabíni (například Ktav veKabala) se domnívají, že krev měla být umístěna na zárubních zevnitř tak, aby ji viděli Židé ve svých domech a uvědomili si, že se dokázali rozhodnout. Měla to být psychická podpora ve smyslu: „Máme na to! Jsme ochotní pro svobodu něco riskovat.“

Samotné maso obětního beránka se mělo upéct na ohni a patnáctého nisanu večer sníst s macesy a hořkými bylinami. Židé v Egyptě si měli před jeho konzumací opásat bedra, obout boty a vzít do rukou hole – a být připraveni na východ z Egypta.

Proč se měl beránek opéct vcelku a na rožni? Aby bylo patrné, že se jedná o beránka. Pečeně také voněla do dálky a lákala Egypťany. Tóra navíc přikazuje „spálit modly“. A aby se Židé na „egyptského“ beránka netěšili, musili ho jíst až na závěr hostiny, když již byli dostatečně nasycení.

Samotné jméno oběti „pesach“ dodnes připomíná, že Bůh v Egyptě „přeskočil“ (hebrejsky PASACH) židovské domy a ušetřil židovské prvorozené. (Odtud i anglické pass-over.)

Dalším důležitým bodem příprav před pesachovou obětí bylo zbavení se všeho kynutého pečiva (hebrejsky CHAMEC). Proč? Existují dvě hlavní vysvětlení. Podle prvního chámec symbolizuje nafoukanost, pýchu a modloslužbu, tedy něco, co měli Židé zanechat v Egyptě. Druhý důvod je více kulinářský. Egypt byl vyhlášený svým pekařským uměním. Nejíst vybrané kynuté pečivo bylo symbolickým vymaněním se z kulturních pout Egypta. (To, že dnes jíme na pesach macesy, souvisí i s další událostí. Odchod z Egypta proběhl v takovém spěchu, že jim nové těsto připravené na cestu nestačilo vykynout. Tento důvod ale Židům v Egyptě ještě samozřejmě chyběl.)

Jak jsme již uvedli, každý židovský otec si měl desátého nisanu vybrat svého beránka. To proto, že tento den tehdy připadl na šabat a Egypťané se divili, proč si jejich sousedé zrovna v den svého odpočinku vybírají „posvátného beránka“ a přivazují si ho doma k pelestím. Židé se jim tehdy nebáli říct pravdu: „Za pár dní budeme beránka obětovat našemu Bohu.“ (Dodnes se šabat před pesachem na památku této odvahy nazývá ŠABAT HAGADOL – Velký šabat.)

Pesachovou oběť mohli jíst jen obřezaní muži. Proto byly přípravy na východ z Egypta spojeny s obřízkou židovských mužů a chlapců. Midraš uvádí, že se k Židům přidalo mnoho Egypťanů, kteří se také obřezali a vyšli s Jákovovými potomky jako první konvertité.

Desátá rána

Egypťané byli varováni, že patnáctého nisanu o půlnoci na ně dopadne poslední, desátá rána. Egyptští prvorozenci v panice prosili, aby byli Židé propuštěni. Faraon (jako každý despota) však vyhlásil: „Každý Egypťan raději zemře, než aby propustil své židovské otroky.“ Midraš říká, že patnáctého nisanu před půlnocí se pokusili egyptští prvorození o vzpouru, která skončila hrozným masakrem.

Desátá rána dopadla na Egypt přesně o půlnoci. V okamžiku zemřeli všichni prvorození, ale v mnohem širším významu, než jaký Tóra běžně užívá. Zemřeli prvorození chlapci i dívky. Prvorození matek i otců. Mnoho prvorozených hledalo úkryty v Chrámech, Bůh však zničil i veškeré egyptské modly a v jejich troskách našli smrt další prvorození. Jediná modla, která nebyla zničena, byl Baal Cafon. Midraš uvádí, že proto, aby Egypťanům zůstala svobodná vůle rozhodnout se mezi Bohem a modloslužbou. Rána dopadla i na prvorozená zvířata, protože jim Egypťané sloužili jako posvátným.

Faraon přežil jako jediný prvorozený – nechte se překvapit proč – a ve vzteku dal pozabíjet všechny ministry, kteří mu radili neposlouchat Mošeho slova.

Proč vlastně Bůh trestal egyptské prvorozené? Protože Egypťané chtěli zničit Izrael, kterého Bůh nazývá svým prvorozeným synem.

Bůh dal Egypťanům čas na nápravu. Každá rána byla symbolem blížící se katastrofy. Bylo to skutečně jako ve válce. Krev symbolizuje zničení vodních zdrojů nepřítele, žáby zvuk polnic, hmyz představuje střelbu šípy, divá zvěř spojenecká vojska, mor zničení nepřátelských zásob, neštovice první zranění, kroupy údery do hradeb, kobylky invazi vojsk, tma zajetí a rána prvorozených trest velitelů.

Východ z Egypta

Ještě ten samý den poslední rány, 15. nisanu brzy ráno, vyšli Židé z Egypta. Vyšli? Byli Egypťany doslova vyhnáni a aby si to snad nerozmysleli, byli obtěžkáni mnohými dary na cestu. Egypťané tím, podle midraše, splatili dluh za 210 let roboty. Jiný midraš tvrdí, že každý Žid si odvážel bohatství na devadesáti oslících.

Zatímco se Židé starali o svůj majetek, Moše plnil jiný příkaz. Měl vyzvednout Josefovu kovovou rakev, kterou pověrčiví Egypťané vhodili do vod Nilu. V tu chvíli nikdo netušil, kolik času ještě uplyne, než budou Josefovy ostatky pohřbeny ve městě Šchem.

Těsně před odchodem z Egypta dal Moše pokácet vzácné cedry, které při svém příchodu do Egypta vysázel praotec Jákov. Dřevo cedrů bylo na poušti užito ke stavbě přenosného Chrámu – Miškanu.

Z Egypta vyšlo šest set tisíc dospělých židovských mužů. S nimi ženy, děti a starci. A také mnoho Egypťanů, včetně faraonovy dcery Batji.

Židé neměli vůbec tušení, jak přežijí na poušti a jak celý podnik skončí, věřili však Bohu a následovali Mošeho. Jistě také ocenili, že nisan je velmi příjemný měsíc pro cestu – ještě není horko a už neprší.

Východ z Egypta a egyptské rány byly pro Židy velkým poučením, že:

• Bůh komunikuje s lidmi (proroky).

• Bůh trestá hříšníky.

• Bůh řídí události světa.

I proto je východ z Egypta klíčový moment židovské historie. Denně si ho připomínáme v modlitbě Šma Jisrael (vyznání víry v Jediného Boha). Východ z Egypta je na připomínku zapsán na pergamen tfilin (modlitebních řemínků). Východ z Egypta je postupně připomínán třemi svátky v roce – pesach, šavuot, sukot – a v mnoha dalších příkazech. Na východ z Egypta se Bůh odvolává v Desateru. (A ne na stvoření světa!)

Vlastní východ z Egypta si podrobně připomínáme při sederové večeři na první večer svátku pesach.

Desátou ránou, v níž zemřeli egyptští prvorozenci, si Bůh zasvětil i všechny židovské prvorozence. Dodnes je povinností židovských otců vykupovat prvorozené syny z chrámové služby vyplacením pěti stříbrných šekelů některému z KOHENŮ (kněží).

Hrdinové nebo shrbení otroci?

Tóra [2M 13:17] nám poskytuje velmi zajímavou informaci o tom, že Bůh nevedl Židy do Izraele pobřežní cestou, protože byla příliš krátká. Proč? Aby si vše nerozmysleli. Dostali by se totiž velmi rychle k hranicím Izraele a museli by začít bojovat.

Cesta za svobodou se velmi rychle změnila v úprk před faraonem. Ten totiž, jen co Židé opustili egyptská města, začal svého činu litovat. „Co jsme to učinili, proč jsme propustili pracovité otroky?“

Po třech dnech cesty do pouště přikázal Bůh Mošemu změnit směr pochodu. Židé se otočili a zamířili zpět do Egypta. Faraon se zaradoval, že Židé ztratili směr a že nadešel čas odplaty. Sám si osedlal svého koně a připravil si válečný vůz. Obyčejní Egypťané však faraonovo nadšení nesdíleli.

Když se Židé utábořili na břehu Rákosového moře, přisoudil faraon tuto jejich „fatální strategickou chybu“ tam stojící modle Baal Cafon, která jediná přežila soud pesachové noci. (Už víme proč.) Egyptská vojska Židy dostihla na břehu Rákosového moře a ti propadli panice.

Zde se dotýkáme podstaty paradoxu „generace východu z Egypta“. Vidíme její velikost i malost zároveň. Ducha velikánů i malost propuštěných otroků. Na jedné straně sledujeme odvahu vydat se na Boží pokyn bez větších zásob do pouště, na straně druhé nelze přehlédnout neustálé reptání a pokusy o návrat. Dvě stě deset let otroctví se vrylo hluboko do mentality židovského národa. Tóra nám dává jasně najevo, jak je čas důležitý výchovný faktor. Zacházka pouští není jen prevencí návratu, ale poskytuje nezbytný prostor k výchově a vzdělání. Nová generace zrozená během čtyřicetiletého putování pouští – tzv. „generace pouště“ – bude na vstup do Izraele připravena mnohem lépe než otroctvím poznamenaná „generace východu z Egypta“.

Když se faraon rozhodl Židy pronásledovat, vypravil šest set válečných vozů. Jistě úctyhodný počet těchto starověkých „tanků“, ale na druhou stranu jen dospělých židovských mužů bylo na šest set tisíc. Přesto se velice báli „celého Egypta“. Trpěli totiž klasickým syndromem propuštěných otroků. „Což nebylo v Egyptě dosti hrobů?“ „Proč jsi nás vyvedl z Egypta?“ „Už v Egyptě jsme ti to říkali. Nech nás sloužit Egyptu.“ „Lépe zůstat v Egyptě.“ Egypt, Egypt, Egypt.

Je důležité si všimnout, jak rychle se v myslích propuštěných otroků změnil Egypt z domu otroctví na domov a později dokonce na symbol blahobytu. (To, když na poušti malomyslně vzpomínali na „plné egyptské hrnce“.) Z toho se musíme poučit i my – zázraky a jiné silné (revoluční) emoční prožitky mají jen krátkodobou schopnost ovlivňovat chování lidí. Proto je nezbytně nutné dbát na pravidelnou každodenní výchovu. (A že Moše v poušti nelenil, dokazuje i jeho dodnes užívaný hebrejský přívlastek RABEJNU, který neznamená ani náš prorok, ani náš král, ale prostě – náš učitel.)

Rozpolcenost v židovském táboře nejlépe vystihuje spor rabínů v Talmudu. Jak, podle nich, reagovali Židé uzavření mezi egyptským vojskem a mořem? Podle rabi Jehudy nechtěl nikdo vstoupit do moře první a všichni se hádali, dokud se do vln nevrhl Mošeho švagr Nachšon ben Aminadav. Podle rabi Meira se naopak přeli o to, kdo bude mít tu čest vstoupit do vod moře první. Hádali se a vyhrál kmen Binjamin.

Obklíčení Židé se před vlnami Rákosového moře rozdělili do čtyř skupin:

• Jedni se chtěli vzdát,

• druzí chtěli bojovat,

• třetí se chtěli modlit

• a čtvrtí se chtěli utopit.

Tyto tábory, podle jednoho z moderních komentářů, dodnes představují čtyři možné reakce na obtíže a svody „tohoto světa“, které Egypt symbolizuje. Kapitulace představuje podvolení se světu založenému na materiálních hodnotách. Boj znamená „svatou válku“ vyhlášenou celému světu, všemu a všem. Modlitba reprezentuje uzamčení se do vlastního ghetta a sebevražda rezignaci. A jak zněla v té chvíli Boží rada? Neohlížejte se zpět. Putujte vpřed a žijte dál. Přejděte moře.

O knize, autorovi a nakladatelství

Kniha Příběhy Tóry (patnáct biblických zamyšlení) Jana Diveckého přibližuje čtenářům základní příběhy Starého zákona s výkladem nejvýznamnějších židovských rabínů-komentátorů (Maimonides, Nachmanides, Raši, …). Kapitoly od Stvoření světa po Mojžíšovo putování pouští seznamují zájemce s obsahem příběhů, důraz je však kladen především na interpretaci významu událostí.

Jan Divecký (1972) je absolventem ješivy Machon Meir v Jeruzalémě, byl vedoucím pražského rabinátu, v posledních letech vyučuje judaismus na Lauderových školách. Je autorem úspěšné trilogie komentovaných biblických příběhů, která vyšla v Nakladatelství P3K.

Produkce Nakladatelství P3K (www.p3k.cz) se zaměřuje na humanitní obory a publikace pro školství. Základní edice zahrnují judaika, knihy o historii 20. století, odborné a naučně-populární geografické publikace.

Table of Contents

Jan Divecký: Příběhy Tóry

Místo úvodu

Na počátku bylo, nebylo…

Východ z Egypta, cesta svobody

O knize, autorovi a nakladatelství