Michael Krupp

OSMNÁCT STOLETÍ IZRAELE

Od zániku Chrámu do počátků sionismu

Vydalo jako svou 20. publikaci Nakladatelství P3K, s. r. o. v Praze ve spolupráci se Společností křesťanů a Židů v roce 2010.

Z německého originálu Die Geschichte der Juden im Land Israel, vydaného nakladatelstvím Lee Achim Sefarim, Jeruzalém, 2008 (2. vydání), přeložila Ruth J. Weiniger.

Odpovědný redaktor Petr Karas.

Odborná revize překladu Věra Tydlitátová.

Jazyková redakce Marie Pospíšilová.

Mapy Petr Karas, Karel Kupka.

Grafická úprava a zlom Karel Kupka.

Na obálce použit motiv synagogální mozaiky Menora, lulav a etrog (3.–5. stol. n. l., Tunisko).

První vydání.

© Michael Krupp, 2010

© Nakladatelství P3K, 2010, 2011

© Společnost křesťanů a Židů, 2010

Translation © Ruth J. Weiniger, 2010

ISBN 978-80-87186-05-3 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-87186-24-4 (epub)

ISBN 978-80-87186-27-5 (mobi)

Aktuální informace o knihách Nakladatelství P3K najdete na stránce www.p3k.cz (info@p3k.cz).

Knížka byla vydána s laskavou podporou Daniela J. Kratkeho.

S ohledem na původní text i přání autora jsou přepisy, odkazy a citace převzaty z Českého ekumenického překladu Bible.

Předmluva

Ceněné dílo Martina Notha, Dějiny Izraele, z něhož se učili všichni němečtí teologové, a které je známo daleko za hranicemi Německa, končí zánikem Chrámu a následujícím Velkým povstáním Židů proti římské nadvládě:

Pravděpodobně nyní zaměnila provincie své dosavadní jméno Judea za nové jméno Palestina, které měla nadále nést a které pocházelo ze staršího označení přímoří jako „Země Filištínů“. Neboť jméno provincie nemělo v budoucnu vzbuzovat ani náznakem dojem, že ještě existuje nějaká „země Židů“. Tak se potomci starého Izraele stali ve své někdejší zemi cizinci, jako jimi byli v diaspoře. Jejich svaté město pro ně bylo uzavřeno. Tak skončila hrůzná dohra dějin Izraele. (Noth, s. 406)

Velký německý starozákoník zde podlehl křesťanské fixní ideji, že zavržení Krista znamenalo konec židovských dějin. Zničením Chrámu a povstáním Bar Kochby však neskončily dějiny Izraele jako takového, ani dějiny Izraele v jeho vlastní zemi. Ještě po staletí v ní Židé tvořili většinu obyvatelstva. Židovská většina zmizela, až když v byzantské době zvítězilo křesťanství a stalo se státním náboženstvím, když zesílilo pronásledování a vyhánění Židů a jejich násilné obracení na křesťanskou víru se stalo normou. Země však přesto zůstala ústředním bodem Židů celého světa. Židé ze své země nikdy nebyli vyhnáni docela, a to ani za nejhlubšího úpadku, v době křížových výprav. V odlehlých oblastech některých galilejských vesnic se vyskytovali Židé, kteří Zemi Izrael nikdy neopustili, kteří nikdy neodešli do exilu.

Tato kniha popisuje zápas Židů za setrvání ve své zemi. Zdůrazňuje, kolik obětí jim stálo za to, zůstat v zemi otců a matek, a zvláště pak v Jeruzalémě. Země Izrael nikdy nepřestala být pro Židy zvláštní, vlastní zemí. Tato touha se udržela po všechny generace a každá generace byla připravena na sebe vzít velké oběti, aby ve své zemi zachovala alespoň zbytek lidu.

Vedle pojmu Země Izrael se v knize používá i běžné jméno Palestina. Země Izrael je židovský název označující území, na němž židovský lid žil v době svého největšího rozmachu. V přísném slova smyslu je Země Izrael náboženskoprávní pojem a popisuje oblast, v níž se musí dodržovat biblická ustanovení o zemi jako milosrdné léto, desátek z plodů a dávky pro chudé. Pojem Palestina, Země Filištínů je, jak si výše citovaný starozákoník správně povšimnul, římská nadávka. Pro označení země se tyto názvy užívaly v době anglického mandátu, kdy země na oficiálních dokumentech nesla zdvojené jméno Palestina, Země Izrael. Toto území nemělo od pádu židovské samostatnosti v římské době do začátku anglického mandátu politickou samostatnost, s výjimkou stoletého trvání křižáckého Království Jeruzalémského. Vždy bylo součástí většího celku a navíc bylo rozděleno na několik různých oblastí, podřízených různým správním centrům. Užití pojmu Palestina je tedy většinou anachronismem a ústupkem běžným jazykovým zvyklostem. Jestliže používám pojem Země Izrael, pak proto, abych zdůraznil, že pro Židy tato země nikdy neztratila svou jednotu a svůj náboženský i existenční význam.

Na závěr chci poděkovat všem, kteří mi pomáhali při psaní této knihy, jmenovitě své ženě Danièle a paní Astrid Fiehland van der Vegt za kritické čtení rukopisu.

Michael Krupp

Úvod

Tisíc let Izraele v zemi Kenaan

Země, kterou přicházíš obsadit, není totiž jako země egyptská, z níž jste vyšli, kterou jsi oséval semenem a zavlažoval šlapáním čerpadla jako zelinářskou zahradu. Země, do níž táhnete, a kterou máte obsadit, je země hor a plání. Pije vodu z nebeského deště. Je to země, o níž Hospodin, tvůj Bůh, pečuje. Oči Hospodina, tvého Boha, jsou na ni neustále upřeny, od začátku roku až do konce. (Dt 11:10–12)

Nepoddajná země hor a údolí, ve které, když nezapršelo, lidé umírali nebo museli hledat svou záchranu v cizině, připadala pouštním nomádům jako předstupeň ráje. V dešti, padajícím z nebe a oplodňujícím zemi, poznávali lásku Boha otců, který jim tuto zemi přislíbil. Bylo třeba mnoha let, než se izraelské kmeny mohly prosadit vůči dobře opevněným městským státům původních kenaanských obyvatel. Králi Davidovi se v tomto prostoru podařilo nakonec vybudovat celou říši. Za jeho nástupce, krále Šalomouna, mohla tato zem prosazovat svou moc vedle tradičních velmocí starověkého světa, Egypta a Mezopotámie. Šalomounova vláda se dokonce rozšířila na mnoho sousedních národů.

Avšak tato jednota a velikost netrvala dlouho. Bible jako příčinu ztráty samostatnosti uvádí hříchy krále a jeho lidu, kteří stále znovu odpadali od jediného Boha Izraele. Izraelská velmoc se tak rozpadla na říši severní a jižní. Severní říše po dvou set letech padla a deset kmenů odtáhlo do exilu, z něhož se už nikdy nevrátilo. Od té doby se mluví o „deseti ztracených kmenech“, které se jako duchové zjevují v celých dějinách Izraele. Od Boha však odpadnul i jih, davidovské království, které se modlilo k „bůžkům z kamene a dřeva, kteří nemohou pomoci“. Tak po čtyři sta letech ztratil samostatnost Jeruzalém i Chrám a Židé byli odvedeni do vyhnanství. Teprve po sedmdesáti letech a po mnoha obětech a bojích vznikl pod perskou nadvládou státeček Judea se skromným Chrámem. Tento stát byl neustále napadán sousedy.

Když se zem dostala pod nadvládu Alexandra Velikého a při pozdějších bojích diadochů byla rozdělena mezi Egypt a Sýrii, ocitla se jako většina zemí a národů této oblasti v nebezpečí, že zanikne v tavícím kotli řecké kultury. Za to, že se tak ve druhém století př. n. l. nestalo, je třeba děkovat rozhodnému jednání malé skupiny v rámci národa, která byla odhodlána spíše zemřít, nežli se vzdát víry otců v jediného Boha, který stvořil svět a vyvolil Izrael.

Makabejcům se podařilo posílit v zemi židovský prvek, přičemž ohrožené Židy z okrajových oblastí přesunuli do židovského jádra země, a vystrnadili odtud řecký vliv, ačkoli v jádru země zůstala i řecká města. Kmeny příbuzné Židům byly násilně obráceny. Vedoucí moc v zemi převzal nábožensky vedený Jeruzalém.

Kvůli vnitřním židovským rozepřím se Judea v prvním století př. n. l. dostala pod pravomoc rozpínající se římské říše. Poslední Hasmonejec, který se odvážil vzdorovat nové moci, Matitjáš Antigonos, podlehl po tříletém obléhání Jeruzaléma římskému vazalu Herodovi, potomku jednoho z kmenů, které Hasmonejci násilně obrátili k židovství.

Heroda, jehož křesťanské dějepisectví nazývá Herodes Veliký, Židé nikdy nevnímali jako jednoho z nich, ačkoli se o zušlechtění země zasloužil jako málokdo jiný. O jeho bohatém a okázalém stavebním stylu dodnes svědčí několik monumentálních staveb. Nejskvělejším dílem byl jeruzalémský Chrám, který nechal zcela přebudovat. Ohromné opěrné zdi umělého kopce, který je dodnes základem muslimského Chrámového okrsku, ohromují i dnes stavitele z celého světa. Západní zeď Chrámového okrsku, kterou křesťané nazývají Zeď nářků, platí za nejsvětější místo judaismu.

Herodes vládl v letech 37–4 př. n. l. Jeho synové převzali po Herodově smrti moc jako místodržící. Královský titul ztratili. Jelikož nebyli o nic méně krutí nežli jejich otec, převzali Římané v několika etapách moc sami a zřídili římskou provincii Judea. Vládci se stali římští aristokraté, takzvaní prokurátoři, kteří však nedisponovali vlastními vojenskými oddíly a v případě potřeby museli do země povolávat cizí vojska ze Sýrie.

I tito římští místodržící vládli nad zemí krutě a Židé jimi jako cizími vládci opovrhovali a nenáviděli je. Abychom byli k oběma stranám spravedliví, musíme však říci, že místodržící byli dost chytří na to, aby lid příliš nedráždili. Na jejich mincích se například neobjevovaly žádné pohanské symboly ani pohoršlivé portréty, například císaře, jako v celé zbylé říši, ale neškodná vyobrazení, která neurážela židovské náboženské city, někdy se dokonce objevovaly vysloveně židovské symboly jako palma, symbol úrodné Země izraelské, palmové ratolesti nošené při svátku Sukot, nebo klasy, židovský symbol úrodnosti země. Jedinou výjimkou jsou mince Piláta Pontského, které pravděpodobně nesly vyobrazení symbolů římského majestátu a obětního náčiní.

Pilát Pontský, který zemi vládl deset let a byl sesazen současně s veleknězem Kaifášem, byl nepochybně nejkrutějším místodržícím prvního období římské nadvlády. Proto po něm Římané dosadili židovského krále Agrippu, který byl mezi lidmi velmi oblíben. Jako potomek Heroda a Hasmonejky Mariamné byl spíše potomkem Hasmonejců. Po jeho smrti však Římané převzali opět vládu, ovšem strašnější než v prvním období, jelikož noví prokurátoři nebyli Římané, ale Řekové, kteří oproti Židům silně zvýhodňovali pohanské obyvatelstvo země, s nímž byli duchovně spřízněni. Ale i vztahy v samotném Římě byly pro Židy těžší. Nárok římského císaře na božské pocty byl pro židovské obyvatelstvo nepřijatelný.

Arabové, křižáci a Mamlúci

POD MUSLIMSKOU NADVLÁDOU

Mohlo by se zdát, že islám jakožto politická mocnost vyrostl přes noc ze země. Během několika desetiletí se mu podařilo sjednotit pod svou vládou polovinu antického světa. Úspěch proroka Mohameda, který se během několika let stal vládcem Arábie, pocházel v neposlední řadě z toho, že židovské kmeny už dávno před ním rozšířily po Arabském poloostrově monoteistické myšlenky. Jejich vliv na Proroka byl ale nanejvýš nepřímý a pravděpodobně také zcela povrchní. Prorok se mohl setkat i se Židy v Sýrii, kam se možná dostal při svých obchodních cestách. Židovský vliv se však na každý pád zdá být silnějším nežli vliv křesťanský. Korán, základní spis islámu, do sebe včleňuje mnoho biblických příběhů, částečně ve velmi volném převyprávění. Některé z nich jsou přepracováním ústní židovské tradice.

Pro pochopení pozdějších vztahů muslimů k Židům – a do jisté míry i ke křesťanům – na celém území jejich říše je zajímavé podívat se na vztah Proroka k soudobým židovským kmenům. Mohamed, jako jiné velké náboženské postavy, vnímal vztah Židů ke své osobě velmi vážně, dokonce byl přesvědčen, že k pohanským arabským kmenům přináší myšlenku židovství. Islám se ve své rané podobě tedy pokoušel získat sympatie Židů. První směr modlitby, kibla, byl dokonce směřován k Jeruzalému. Teprve poté, co byl Prorok odmítnut židovskými kmeny, které se k němu chovaly poněkud arogantně, změnil svůj postoj a směřování modlitby přesunul k Mekce, ke svatému kameni Ka’aba, který byl předtím očištěn od modloslužby. Na mnoho tvrdých postupů proti Židům při dobyvačném tažení po Arabském poloostrově, mezi něž patřilo například zabití šesti set mužů kmene Kurajza a prodání všech židovských žen a dětí pohanským kmenům, však nelze pohlížet jako na protižidovská opatření. Přístup k Židům stejně jako k ostatním pohanským kmenům závisel na míře odporu, na nějž Prorok a jeho vojska narazili. S dalšími židovskými kmeny uzavřela Prorokova armáda dohodu, že životy Židů ušetří, zatíží je ale dávkami. To se stalo normou pro zacházení raného islámu s příslušníky „náboženství knihy“, křesťany a Židy.

Velkého dobyvatelského tažení svých vojsk za hranice Arabského poloostrova se už Prorok nedožil. Mohamed zemřel roku 632, deset let po legendární hidžře, Prorokově útěku z Mekky do Medíny, roku 1 muslimského letopočtu, při první pouti do Mekky. Už za jeho života podnikala jeho vojska výpady do severního kulturního okruhu. Byzantský císař Herakleios, který tuto oblast od Peršanů dobyl zpět roku 628, v tom nerozpoznal žádné mimořádné nebezpečí. Už po staletí bylo zvykem barbarských kmenů podnikat z pouště loupežné a kořistnické výpady. Do Byzance dosud nepronikla zpráva, že těmto kmenům v posledních deseti letech vlivem nového a militantního náboženství vzrostlo sebevědomí. Než vládnoucí vrstvy rozpoznaly nebezpečí, bylo již příliš pozdě, a to nejen pro Palestinu, ale i pro celou severní Afriku a o několik desetiletí později i pro Španělsko a jižní Francii.

Jak málo spory raného islámu s židovskými kmeny ovlivnily Židy v Palestině, lze vytušit z jejich reakce na islámské dobyvatelské tažení. Už při vítězném tažení na severu uzavřeli muslimové smlouvu o přátelství s židovskými kmeny a obcemi v jižním Jordánsku, například v Džerbě u Petry. Po vyhánění a nucených konverzích na konci křesťanské nadvlády v Palestině se židovští uprchlíci i Židé po celé Palestině spojili s islámskými dobyvatelskými vojsky. Pomáhali jim při dobývání opevněných měst, podobně jako předtím při dobývání země Peršany. Se židovskou podporou bylo roku 636 dobyto Tiberias a Galilea, o dva roky později Jeruzalém. Nejdéle vzdorovala pobřežní města. Caesarea padla roku 640, Aškelon následujícího roku. Tak se celá Palestina ocitla v arabských rukou a poté nadále patřila k velké islámské říši, rozkládající se po celé jižní polovině bývalé Římské říše a ještě dále. Kromě přestávky během křížových výprav se Palestina nacházela pod muslimskou nadvládou až do roku 1917, kdy ji dobyli Britové.

Rychlý postup islámu byl podpořen i jeho tolerantním postojem vůči obyvatelům dobytých území. Jako vzor mnoha mírových smluv, jejichž pomocí dobyli muslimové poměrně bez námahy mnoho měst v Sýrii a Palestině, může sloužit smlouva o kapitulaci Damašku:

Ve jménu Alláha, Všeslitovného. Toto slibuje Chálid ibn al-Valíd obyvatelům Damašku, když vstupuje do města: Slibuje jim bezpečnost jejich životů, majetku a kostelů. Městské hradby nebudou zničeny, a žádný muslim nebude jejich obydlí využívat k ubytování. Doporučujeme je společenství Alláhovu a ochraně jeho Proroka, chalífy a věřících. Dokud budou platit daň z hlavy, bude se jim dít jen dobré. (Avi-Yona, s. 195)

Že se křesťanská města v Sýrii a Palestině tak snadno vzdávala příslušníkům nového náboženství mohlo mít kromě chytré velkorysosti muslimů i další důvod. Orientální křesťané platili za přívržence monofyzitismu, který byl v Byzanci zakázán, a jen neradi sloužili byzantské koruně.

Palestina byla dobyta ze tří stran a třemi různými arabskými armádami, které společně čítaly asi dvacet pět tisíc mužů. Správci dobyté oblasti se stali tři vojevůdci. Jelikož Arabové neměli žádné administrativní zkušenosti, převzali starý systém včetně většiny křesťanských úředníků. Správní oblast Palestina, sestávající ze tří byzantských provincií, zůstala zachována, ale byla včleněna do velkého prostoru Sýrie. Staré provincie dostaly nová jména, prozrazující vojenskou povahu vlády. Judea, pobřežní rovina a jižní Zajordánsko, stará Palaestina Prima, se stala „Vojenskou oblastí Palestina“, Džund Filastin, s hlavním městem Lod, které později nahradila Ramla, jediné město, které v Palestině založili Arabové. Palaestina Secunda se stala „Vojenskou oblastí Jordánsko“, Džund al-Urdun, s novým hlavním městem Tiberiadou místo starého Bejt Še’anu. Krajina směrem na sever se stala „Vojenskou oblastí Damašek“, Džund Dimašk.

Po období stabilizace se vytvořily první dynastie. První dynastií v dějinách arabské nadvlády byli Umajjovci. Umajjovci, arabsky Banu Umajja, byli rodina náležející k mekkánskému klanu Kurajšovců, rodina, která ve své době kladla Prorokovi nejtvrdší odpor a teprve roku 630 se z důvodu politické vychytralosti připojila k novému náboženství. Její moc spočívala v rozvětvených obchodních vztazích, které byly rozsáhlé zvláště v Sýrii. Příslušníci této rodiny zde již v prvním období islámské vlády zaujímali úřady ve státní správě. Své vládní sídlo přesunuli do Damašku, z čehož pak profitovala celá provincie včetně palestinských území. Umajjovci se po celou dobu vlády zabývali vnitroarabskými spory. Především vedli stálý boj o moc s Prorokovými přímými potomky. Arabské (sunnitské) dějepisectví jejich vládu popisuje jen jako opovážlivost a násilí a nepovažuje je za chalífát coby duchovní a světský primát, ale za mulk (království). Umajjovcům mohou nicméně muslimové děkovat za rozšíření islámské moci přes Španělsko po jižní Francii a přes Persii a Bucharu až k Indii a na jihu až do Súdánu.

Během tohoto období přicházelo do Palestiny stále více arabských kmenů. Jestliže na počátku představovali Arabové jen vládnoucí vrstvu, zatímco křesťané, Židé a Samaritáni tvořili většinu obyvatelstva, za vlády Umajjovců se jejich přítomnost citelně upevnila. Do té doby nevlastnili Arabové prakticky žádnou půdu, ani ji nemohli získávat, byli po celé zemi ubytováni ve velkých vojenských táborech, aby se pro další dobyvatelské boje nestali příliš usedlými. Časem se však tyto vojenské tábory příchodem rodinných příslušníků stále více měnily v pevná sídliště, satelitní města a města trvalá, přičemž arabské obyvatelstvo pozvolna pronikalo i do center původně nearabských měst.

Za Umajjovců započala čilá stavební činnost, která zkrášlila zvláště Jeruzalém. Jeho raně islámské stavby ještě dnes vyvolávají obdiv všech návštěvníků Svatého města. V boji se svými rivaly, vládnoucími v Mekce a Medíně, zdůrazňovali Umajjovci zvláště náboženský, a sice muslimský, charakter Jeruzaléma. Jeruzalém byl propagován jako další centrum islámského světa a později dostal po Mekce a Medíně třetí místo v hierarchii muslimských svatých míst.

Roku 750 byla vláda Umajjovců vystřídána, alespoň na východě – ve Španělsku trvala ještě několik století – jejich rivaly, Abbásovci. Abbásovci pocházeli z méně vážené arabské rodiny z okruhu Prorokova vzdáleného příbuzenstva. Jejich chalífát nenašel zpočátku mnoho ohlasu, a to ani u sunnitů, strany tradice a hlavního proudu islámu, ani u ší’itů, strany Prorokových přímých potomků. Důsledkem bylo několik občanských válek.

Abbásovci si uchopení moci dlouho dobře promýšleli a cestu k ní si připravovali z východu, z Iráku a Persie. Své sídlo proto přesunuli do města Bagdád, které založili. Syrská provincie, včetně palestinských území, byla přehlížena. Jedinou budovou, kterou Abbásovci v Palestině postavili, je velkorysé cisternové zařízení v hlavním městě Džund Filastin, v Ramle. Založil je slavný chalífa Hárún al-Rašíd, známý z mnoha arabských příběhů, v neposlední řadě též z Pohádek tisíce a jedné noci. Toto veliké podzemní zařízení se dochovalo dodnes a je nejranějším známým příkladem výlučného upotřebení volně stojících lomených oblouků, které se později staly základním pilířem západní gotické architektury.

Abbásovci se museli potýkat s mnoha nepokoji, kvůli kterým se jim nepodařilo dlouhodobě udržet jednotu islámské říše. Narůstaly spory mezi různými islámskými proudy, mezi tradicí, představovanou sunnity, a mnoha ší’itskými stranami, dovolávajícími se na různé přímé potomky Proroka. V severní Africe si část muslimské říše odtrhli Fátimovci, dobyli Egypt a roku 969 odtud vtrhli do Palestiny.

Fátimovci byli izmailitští ší’ité, kteří se, patrně neprávem, odvolávali na přímý původ z Mohamedovy dcery Fátimy a Prorokova strýce Izmaila. Jako vyznavači mysticky zaměřených izmailitů byli nenáviděni většinou sunitských (ortodoxních) muslimských obyvatel. Fátimovcům, kteří si hlavní sídlo zřídili v Káhiře, se sice podařilo vyrvat Palestinu z rukou Abbásovců, nebylo jim však dáno, aby zemi ovládali jednotně a trvale. Jistá měli jen pouštní města. I hlavní město, Ramla, se v jejich rukou ocitlo jen dočasně. Do Palestiny opětovně vpadávali ší’itští Karmaté, sociální revolucionáři, kteří si za svůj princip vzali společné vlastnictví, a po delší období ovládali velké oblasti. Dalšími protivníky Fátimovců byli beduínští vládci, kterým se rovněž dařilo ovládat jistá území, částečně i hlavní město Ramlu. Této politicky a vojensky nestabilní situace využili dokonce i Byzantinci, kteří roku 975 při takzvané byzantské křížové výpravě pronikli až do Bejt Šeanu a Caesareje. Svého cíle, Jeruzaléma, a osvobození Chrámového hrobu z rukou nevěřících však dosáhnout nemohli. Posledním smrtelným nepřítelem Fátimovců byli turečtí Seldžukové, kteří roku 1071 arabskou nadvládu v Palestině ukončili. Od té doby Arabové již oblasti nevládli.

O knize, jejím autorovi a nakladatelích

Osmnáct století Izraele je stručným přehledem historie Země izraelské a především jejích židovských obyvatel od přelomové katastrofy zničení druhého Chrámu přes pohnuté dějiny pronásledování, nadějí a úspěchů až po zrození sionistického hnutí v 19. století.

Michael Krupp v této knize vyvrací široce přijímanou představu, že dějiny Židů v Izraeli končí porážkou židovského povstání proti Římu a znovu začínají až s počátky sionismu a vznikem moderního Státu Izrael. Líčí nelehké osudy židovské menšiny, která vytrvala v Zemi zaslíbené pod cizí nadvládou celých osmnáct století.

Historik a protestantský teolog Michael Krupp (nar. 1938) je emeritním docentem rabínské literatury a raného křesťanství na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě. Po studiu teologie se věnoval judaistice a islamistice. Od roku 1970 působí v Jeruzalémě jako zmocněnec pro mezináboženský dialog. Vydává periodika Religionen in Israel a Interfaith Encounter in the Land of the Bible. Je autorem desítek naučně-populárních i odborných knih (v češtině vyšla jeho publikace Sionismus a Stát Izrael).

Produkce Nakladatelství P3K se zaměřuje na humanitní obory a publikace pro školství. Základní edice zahrnují judaika, knihy o historii 20. století, odborné a naučně-populární geografické publikace.

Společnost křesťanů a Židů byla založena v roce 1991. Jejím posláním je prohlubovat a posilovat židovsko-křesťanský dialog a přispívat ke kultuře vztahů a vzájemnému porozumění. Společnost vydává periodikum Revue SKŽ.

Table of Contents

Michael Krupp: OSMNÁCT STOLETÍ IZRAELE

Předmluva

Úvod – Tisíc let Izraele v zemi Kenaan

Arabové, křižáci a Mamlúci

Pod muslimskou nadvládou

Židovské sebepojetí pod arabskou nadvládou

Úpadek židovstva během křížových výprav

Mamlúcká nadvláda

O knize, jejím autorovi a nakladatelích