Jan Divecký:

Králové Izraele

(příběhy biblických hrdinů)

Vydalo Nakladatelství P3K, s. r. o. v Praze v roce 2010 jako svou 21. publikaci. Ilustrace na obálce Hana Pavlátová. Odpovědný redaktor Petr Karas. Jazyková redakce Marie Pospíšilová. Grafická úprava a zlom Karel Kupka. První vydání.

Aktuální informace o knihách nakladatelství P3K najdete na stránce www.p3k.cz (e-mail: info@p3k.cz)

© Jan Divecký, 2010

© Nakladatelství P3K, 2010, 2011

ISBN 978-80-87186-58-9 (eKniha ePUB)

ISBN 978-80-87186-59-6 (eKniha mobi)

Předmluva – o pádech a nových začátcích

Více než čtyři sta let uplynulo od doby, kdy osvobození židovští otroci překročili jordánské vody a vstoupili do Zaslíbené země. A stále jako kdyby byli předurčeni k dalším a dalším novým začátkům. Bůh určil Izraelce za průzkumníky nové cesty, a proto se není možné divit, že jejich hledání vedlo tolikrát do slepé uličky. Minimálně od chvíle, kdy si čtyřicet dní po darování Tóry zhotovili zlaté tele, muselo být všem čtenářům jasné, že jejich cesta k ideální lidské společnosti, v níž by se odrážel Boží obraz, nebude přímá. Ale jako kdyby byl v židovském případě nezdar rodným bratrem vytrvalosti. Vzlety a pády se střídaly s železnou pravidelností. Triumfální přechod Jordánu, zázračné dobytí Jericha a rychlé obsazení celé země nápadně kontrastovalo s neschopností vymanit se z kenaánského vlivu. Čtyři sta let trvalo, než Izraelci získali plnou kontrolu i nad poslední kenaánskou výspou – jeruzalémskou pevností.

Celá kniha Soudců v podstatě na pozadí různobarevných scén monotónně opakuje příběhy hříchu, trestu, nápravy a záchrany, a dalšího hříchem promarněného začátku. Jen pád byl stále hlubší a vítězství přinášela stále méně útěchy. Snahy soudců se ukázaly jako marné. Nastal čas království, ale i cesta prvního krále – Šaula (Saul) – skončila ve slepé uličce a zatracení. A dokonce i věrný Boží služebník, jak Tanach nazývá krále Davida, dovedl své panování na pokraj zkázy, když svázán výčitkami přihlížel zkáze vlastní rodiny a musel prchnout před rebelujícím synem Avšalomem (Abšalóm). Proto nás jen těžko překvapí, že na konci knihy Královské vrcholnou éru království vystřídá dechberoucí pád do rozpadu a nicoty. Biblické příběhy mají tu zvláštnost, že není třeba tajit jejich konec. Čtenáře judaik jen těžko překvapí samotné rozuzlení zápletky. Mnohem cennější je sledovat cesty, po nichž Bůh vede svůj lid, snažit se jim porozumět a hledat v nich inspiraci a sílu k řešení otázek naší doby.

Víme dobře, že čtyřmi prvními prorockými knihami – knihou Jehošua (Jozue), Soudců, knihou Šmuelovou (Samuel) a knihou Královskou – se jako červená nit proplétá linka záznamu rané židovské historie, ale přesto jejich texty zůstávají výsostně prorockými. Historické reálie v nich představují pouhé kulisy a vytvářejí prostor k hlavnímu sdělení. Stále znovu a znovu si musíme připomínat, že prorok není věštec. A většinou ani nepatří mezi mocné tohoto světa. Jeho role se podobá „tiskovému mluvčímu“. Jen s tím rozdílem, že on svým citlivým sluchem naslouchá slovům Jediného Boha a je si vědom své povinnosti tato slova dál předkládat lidu v co možná nejvěrnější podobě, i za cenu vlastního sebezapření (Jona) či zatracení (Jirmejahu). Naslouchejme tedy slovům proroků a pokusme se jim porozumět.

V této knize, která je závěrečným dílem volné trilogie tanachických příběhů, se završí biblické osudy židovského národa, které jsme sledovali od skromných počátků v časech praotců (v knize Příběhy Tóry), po dobytí Jeruzaléma králem Davidem (v knize Izrael soudců a králů). Jádro našeho vyprávění pojednává o době, kdy v Jeruzalémě stával první (Šalomounův) Chrám a v jeho stínu vládli králové Davidovy dynastie. Proto jsme tuto knihu nazvali Králové Izraele.

Stejně jako Tóra samotná, ani kniha Královská nekončí šťastně. Sláva izraelských králů, symbolizovaná zakladateli dynastie Davidem a jeho synem Šlomem, po patnácti generacích zapadla a vytratila se, stejně jako se Měsíc po patnácti dnech vytrácí z noční oblohy. Ale stejně jako se Měsíc po novu opět vrací na oblohu, byť ještě malý a slabý, tak i židovský národ zapustil nesmělé kořínky v galutu (exilu), kam byl odvlečen, aby se později vrátil zpět do země svých předků. A s sebou si přinesl novou formu své starobylé víry, v níž proroky nahradili učenci (rabíni), obětní zvířata modlitby, Chrám synagogy, ale úkol zůstal od doby darování Tóry na Sinaji stejný – být MAMLECHET KOHANIM VEGOJ KADOŠ, královstvím kněží a svatým národem. Ale to už je jiný nový začátek. Zatím však nepředbíhejme. Izraelské království jsme opustili (na konci knihy Izrael soudců a králů) v době, kdy bylo na samém svém vrcholu a na trůn se chystal usednout nejmoudřejší z králů světa – Davidův syn Šlomo (Šalomoun), král míru.

Od počátku jsme se snažili, aby kniha vycházela z židovského pohledu na biblické události, přičemž jsme se opírali o klasické komentátory a texty, jejichž výčet naleznete v seznamu užité literatury a citovaných autorů. Proto jsme také, pokud to bylo možné, volili hebrejské varianty jmen postav (naopak u tanachických knih jsme pro snazší orientaci volili ekumenické názvy). Pro čtenáře zvyklé na české názvosloví uvádíme u známějších jmen při prvním užití hebrejského výrazu v závorce český ekvivalent, například Šlomo (Šalomoun). Kompletní dvojice variant (hebrejská – česká/ekumenická) jsou uvedeny vzadu v knize. Jen u „nejzažitějších“ jmen používáme český popis – kniha Mojžíšova, Šalomounův Chrám. Pro hebrejskou Bibli („Starý zákon“) užíváme tradičního označení Tanach. Pro snadnou orientaci v biblických textech používáme standardní členění textu na kapitoly a věty, občas v komprimované podobě – např. (1M 1:1–10) = První kniha Mojžíšova, 1. kapitola, věty 1 až 10. Protože příběhy knih Královských jsou mezi českou populací méně známé než příběhy Tóry, věnujeme se v každé kapitole i stručnému (volnému) převyprávění samotného děje. Pokud někdy citujeme hebrejský výraz, přepisujeme ho do latinky kapitálkami tak, aby ho český čtenář správně vyslovil. Na začátku každé kapitoly uvádíme, k jakým pasážím knihy Královské se bude následující text vztahovat.

V knize užívané zkratky knih Tanachu:

M – kniha Mojžíšova (1–5) [Tora]

S – kniha Samuelova (1, 2) [Šmuel]

Kr – kniha Královská (1, 2) [Melachim]

L – Letopisy/Kroniky (1, 2) [Divrej hajamim]

Ž – Žalmy [Tehilim]

Úvodem – kniha Královská

Z hlediska židovské tradice (viz barajta v traktátu Bava Batra 14b) představuje kniha Královská čtvrtou a poslední knihu starších proroků (NEVIIM RIŠONIM) pojednávající o izraelských (a judských) králích počínaje nástupem mladého Šloma, stavitele Chrámu, na trůn a konče o čtyři sta čtyřicet let později zničením zbytků jeho díla. Za autora (editora) knihy Talmud na stejném místě uvádí proroka Jirmejaha, který je mimo to ještě autorem dvou dalších biblických knih – knihy Jirmejahu a Ejcha (Pláč).

Obsahově, jazykově i logicky tvoří kniha Královská jeden celek a je tak také Židy vnímána. Ale již od dnů prvních řeckých překladů Bible byl text knihy Královské necitlivě rozdělen do dvou knih tak, že část příběhů krále Achazjaha (Achazjáš) tvoří konec první knihy a část úvod knihy druhé. Toto dělení je dnes ovšem respektováno u všech tištěných vydání Tanachu s ohledem na návaznost číslování kapitol a vět a ze stejného důvodu se ho budeme držet i my. Z hlediska tematického členění lze snadno vypozorovat tři hlavní části knihy: první se zabývá Šlomem, druhá osudy severního království (nazývaného vytrvale Izrael) až do jeho zániku a třetí, nejkratší část, se věnuje posledním králům jižního (neboli judského) království.

Kniha Královská, tak jako ostatní knihy Tanachu, navazuje na knihy Tóry, předpokládá její znalost a mimoděk dokládá rozšířené povědomí o textu Mojžíšových knih v době svého vzniku, čehož důkazem může být více než tři sta obsahových náznaků a jazykových narážek. Mezi hlavní spojovací témata patří otázka výjimečné smlouvy (BRIT) mezi Stvořitelem světa a vyvoleným národem, dále role proroků a Božích proroctví a v neposlední řadě výjimečnost jeruzalémského Chrámu (MIKDAŠ), který byl jednoznačně nejvýznamnějším počinem celého období.

Výuka Tóry ležela v první řadě na bedrech kněží a Levitů, dále se pak soustředila do učeben (BATEJ MIDRAŠ) proroků a jejich žáků. Většina proroctví se týkala dodržování příkazů Tóry a nabádala k návratu na správnou cestu, přesto není kniha Královská, jako ostatně žádná z prorockých knih, zdrojem a učebnicí halachy. Pokud se některých předpisů dotýká, tak jen náznakem a nezkoumá podrobnosti, spíše doplňuje to, co ještě nebylo vyřčeno jinde. Například při popisu stavby Chrámu se velkého prostoru dostává těm jeho částem, které nebyly součástí původního přenosného Miškanu, zatímco předměty a nádoby známé již z Tóry (oltáře, menora, …) jsou pouze stručně zmíněny.

Nad ostatní příkazy se kniha Královská zabývá třemi nařízeními, pro jejichž nedodržování byl, podle tradice, nakonec Chrám zničen – modloslužbou (AVODA ZARA), vraždou (ŠFICHUT DAMIM) a smilstvem (ARAJOT). Je zajímavé, jak spolu tyto tři hříchy souvisejí. Ne náhodou byl právě Avraham (Abrahám) první, kdo je zmínil v jedné větě, když řekl (1M 20:11): „Na tomto místě není bohabojnosti (modloslužba), proto jsem si řekl, zabijí mě (vražda) kvůli mé ženě (smilstvo).“ Existuje halachické pravidlo, že modloslužebník popírá (KOFER) celou Tóru. A jistě neřekneme nic nového, když připomeneme, že mnohé modloslužebné kulty starověku v sobě zahrnovaly prolévání lidské krve a často je doprovázely sexuální akty.

V určitých pasážích kniha Královská navazuje na příběhy starších prorockých knih. Davidova závěť Šlomovi například nápadně připomíná úvodní slova knihy Jehošua (viz Izrael soudců a králů) a jedním z dokladů duchovního úpadku severního království bylo porušení zákazu znovuzbudovat Jericho, zničené Jehošuou těsně po přechodu Jordánu. Možná méně nápadné, ale o to důležitější, je téma vzájemného propojení duší a odpovědnosti, kdy hřích jedince (a tím spíš krále) strhává celý národ – Achanův (Akán) hřích v knize Jehošua, Šlomův, Jerovamův (Jarobeám) a Menašeho hřích v knize Královské.

Kromě přímé zmínky doby soudců v případě slavnostní pesachové hostiny za dnů krále Jošijaha (Jóšijáš) nacházíme v textu subtilnější momenty – Jehu z kmene Menaše (Manases) likviduje Baalův kult stejně jako jeho prapředek Gidon (Gedeón) v době soudců, ani jeden z nich ale není schopen dokonalého činu a podléhá svodům modloslužby. Podobná vazba je mezi Efratejcem Jerovamem a Michou (Míka), který v době soudců svedl lid k modlám v podobě zlatých odlitků.

Se Šmuelovou knihou pojí knihu Královskou společný hrdina – král David. V knize Královské sice hned v úvodní kapitole umírá, ale jeho jméno přesto patří v celé knize k nejcitovanějším. Tanach ho totiž užívá jako základní referenční bod k hodnocení jeho potomků a nástupců na královském trůnu. Na každého krále se sice v textu dostane, ale ne každému králi věnuje prorok Jirmejahu stejný prostor. Kritériem úspěchu není ani délka panování, ani hospodářský rozmach, ani územní výboje a zahraniční politika, ale pouze a jedině srovnání s Davidem, který v knize představuje nedostižný ideál. Byl král svým poddaným ve víře a náboženských otázkách dobrým vzorem? Vnímal svou moc a vládu jako pouhý nástroj skutečného Krále všech králů? To jsou kritéria, která rozhodují o celkovém hodnocení panovníka. Ostatně – sami se můžete přesvědčit, když si přečtete, jakým citátem Tanach stručně toho či onoho krále charakterizuje.

Mohlo by se zdát, že výlučnými hrdiny knihy Královské jsou panovníci severního a jižního království. Ale zdání často klame. V době prvního Chrámu působila většina nám známých proroků, v jejichž textech se odrážejí události zaznamenané v knize Královské. Důkazem jsou proroctví Ješajahova (Izajáš), Amosova, Hošeova (Ozeáš), Jonova, Cefonjahova (Sofonjáš), Zecharjahova (Zacharjáš) a Michova (Micheáš). Vzájemné podobnosti mezi knihou Královskou a knihou Jirmejahu není třeba z důvodů společného autorství vypočítávat.

Co do rozsahu textu se kniha podrobněji věnuje zejména dvěma prorokům – Elijahovi (Eliášovi) a Elišovi (Elíša), jejichž příběhy leží v samém srdci knihy. V počtu vět může oběma prorokům konkurovat jen Davidův syn Šlomo. Přesto bychom neměli zapomenout ani na méně nápadné hrdiny, kterými jsou v knize Královské ženy. Text si všímá žen ze všech vrstev společnosti a jen těžko bychom hledali tanachickou knihu s početnějším zastoupením slabšího pohlaví. Na prvním místě je třeba přirozeně zmínit královny (MLACHOT) – například Batševu (Bat-šeba), faraonovu dceru, moudrou královnu ze Sáby, nešťastnou Jerovamovu manželku, prokletou Izevel (Jezábel) nebo krutou Atalju. Zapomenout bychom neměli na prorokyni Chuldu z doby krále Jošijaha a chceme-li se podívat na odvrácenou stranu společenského žebříčku, vytanou nám na mysli dvě hádající se prostitutky, mezi které chtěl král Šlomo rozdělit jedno živé a jedno mrtvé dítě. A jako se o proroka Elijaha starala vdova z Corfatu, tak si lze těžko představit Elišovy příběhy bez zbožné a moudré „velké šunamské ženy“.

Již několikrát bylo zmíněno, že kniha Královská není knihou dějepisnou. Z historického pohledu si zde proto dovolíme jen několik poznámek týkajících se datace událostí. Nejvýznamnější počin doby královské – stavba Chrámu – je časově pevně svázán s východem z Egypta (1Kr 6:1): „Čtyři sta osmdesát let po východu z Egypta, v měsíci Ziv, což je druhý měsíc, za vlády krále Šloma, byl zbudován Chrám.“ Přestože po většinu doby královské byla země rozdělena na dva samostatné státy, nezapomíná autor knihy na skutečnost, že vybraný národ byl nadále jedním organismem. Krásně to dokumentuje jeho pečlivý zápis nástupu jednotlivých králů na trůn za pomoci údajů z druhého království, například (1Kr 15:1): „V osmnáctém roce vlády (severního krále) Jerovama syna Nevatova (Nebat) nastoupil na judský trůn Avijam (Abijám).“

Mimochodem, některé číselné údaje o délce vlády zdánlivě vzájemně nesouhlasí. Důvodem je zvláštní způsob počítání doby kralování jednotlivých panovníků, který se podle halachy váže k prvním nisanu. Pokud tedy král nastoupil na trůn den před prvním nisanem, probudil se druhý den již do druhého roku své vlády. Zkušeným čtenářům našich knih snad není třeba připomínat, že mezi tzv. tradiční datací a historickým počítáním existuje zřetelný posun asi 150 let (ze všech známých dokladů vychází rok zničení Šalomounova Chrámu na rok 586 př. o. l., zatímco podle některých rabínských zdrojů ke zkáze došlo až v roce 422 př. o. l.).

1. A král David se třásl zimou [1Kr 1–2]

Avišag

Říká se, že dobrý scénárista vtáhne diváka do hry v prvních pěti minutách. Knize Královské však stačila jediná věta (1Kr 1:1): „Král David zestárl a ač ho přikrývali rouchy, nedokázal se zahřát.“ Touto jedinou větou padají naše veškerá očekávání. Obraz, který nám vytane na mysli, je potemnělý. Kniha Královská se již nebude vracet k hrdinovi předchozích příběhů. Král David je stárnoucí muž. Unavený. Pasivní. Promrzlý. Za dveřmi jeho ložnice se bez něj řeší budoucnost jeho říše a za okny jeho paláce se řítí události, kterým nechává volný průběh.

Stáří patří k biblickým příběhům. Tanach neopouští své hrdiny „včas“, v okamžicích jejich plné síly a vrcholné slávy. Nezapomíná na ně a přikazuje to i nám (3M 19:32): „Před šedinami povstaň, cti starce, já jsem tvůj Bůh.“ A ne náhodou pojí midraš stáří se třemi praotci, když uvádí: „Avraham si vyžádal šediny stáří, když říkal: ,Bože, otec i syn vypadají stejně, jak mám vědět, komu vzdát úctu.‘ A Bůh mu vyhověl.“ Proto v Tóře najdeme slovo „stáří“ (ZIKNA) poprvé až v Avrahamově příběhu, kde je psáno (1M 24:1): „A Avraham zestárl.“ Jicchak (Izák) si vyžádal utrpení stáří (JISURIN), když namítal: „Bože, pane světa, člověk umírá v plné síle a ty ho pak soudíš přísnou spravedlností.“ A Bůh mu vyhověl, jak je psáno (1M 27:1): „A když Jicchak zestárl, jeho oči vyhasly.“ A Jákov (Jákob) si vyžádal nemoci (CHOLI), když řekl: „Pane světa, člověk umírá a neví hodiny ani dne. Kdyby zeslábl, věděl by, že již nastal čas urovnat své záležitosti.“ A Bůh mu vyhověl, jak je psáno (1M 48:1): „A v těch dnech se k Josefovi doneslo: ,Tvůj otec onemocněl.‘“

Zdálo by se, že nástup stáří probudí Davida k rozhodnosti. Vždyť když zestárl Avraham, povolal si svého sluhu a nařídil mu postarat se o Jicchakův osud. A když zestárl Jehošua, svolal lid a naposledy ho varoval. A stejně se zachoval i Davidův učitel Šmuel. Ale král David se v prvním obraze knihy Královské nestará o nástupnictví a neřídí svou zem. Leží zachumlaný v přikrývkách a nemůže se zahřát.

David se ocitá ve velmi podobné situaci jako kdysi Šaul a později Achašveroš. Ale z drobných detailů můžeme vytušit, proč vše nakonec dopadlo jinak a lépe.

1S 17 (Šaul) — Šaulovi řekli jeho služebníci. — Hledejte muže, který ti bude hrát v době, kdy tě přepadne zlý duch. — A řekl Šaul, vyhledejte mi toho muže.

1Kr 1 (David) — A řekli mu služebníci. — Hledejte pro krále dívku-pannu. — A stala se královou pečovatelkou, ležela v jeho náručí, zahřívala ho, ale on ji nepoznal.

Ester 2 (Achašveroš) — A řekli mu sloužící mladíci. — Hledejte pro krále krásné panny. — A která se ti bude nejvíce líbit, ta bude královnou místo Vašti. — A ten nápad se králi zalíbil.

Když pomineme paradox, že oním hudebníkem, kterého pro krále Šaula vyhlédli jeho služebníci, byl právě David, pojí příběh prvních židovských králů motiv hříchu. Šaulem zmítaly záchvaty vzteku a zoufalství, protože zhřešil, a prorok Šmuel mu předpověděl odnětí koruny (viz Izrael soudců a králů). David zase letitou pasivitu chápal jako svou cestu pokání a vše špatné, co se na něj valilo, vnímal jako trest za hřích s Urijovou ženou Batševou. Zde ovšem podobnost končí a zdá se, že nápad nalézt králi dívku-pannu sráží Davida na úroveň prostopášného perského Achašveroše.

I toto srovnání ale pokulhává a může mást. Talmud (Megila 10b) oba případy srovnává a dochází k zajímavému poznatku – David si přál jedinou dívku a všichni otcové v zemi mu nabízeli své dcery. Achašveroš si chtěl vybírat z mnoha a všichni otcové se snažili své dcery ukrýt. K tomuto rozdílu je možno přidat ještě další. Král Achašveroš si vybíral dívky na počátku své vlády, když se vlastní hloupostí připravil o manželku. David byl k hledání nucen okolnostmi, a to až v samém závěru svého panování. Achašverošovou postelí prošly desítky dívek, zatímco David „nepoznal“ ani tu jednu jedinou. Když služebníci předkládali Davidovi svůj nápad, nezmiňovali krásu oné dívky, zatímco v případě Achašveroše to byl základní požadavek. David ponechal výběr dívky na svých poddaných, zatímco Achašveroš (který si rozhodně nevybíral jen podle tváře) za účelem výběru vymyslel celý propracovaný systém. David podle textu, který máme k dispozici, na návrh nijak nezareagoval, zatímco Achašveroš (i Šaul) s nápadem souhlasili. Existuje ještě jeden významný rozdíl. Výběr Ester a Davida v Achašverošově a Šaulově případě představuje významný moment pro vývoj následujícího vyprávění. Ester i David se nakonec stanou hlavními hrdiny, královnou a králem. Avišag (Abíšag) naproti tomu zůstane jen epizodní postavou.

Z textu víme, že král dívku „nepoznal“ (LO JEDAA). Přesto ne náhodou na příběh o panenské pečovatelce navazuje Adonjahův (Adónijáš) pokus chopit se trůnu. Nejstarší z žijících princů viděl v Avišag více než jen známku otcovy tělesné slabosti. Spojil si ji s dávným hříchem, který Davida na léta paralyzoval. V tom se ale Adonjahu (a nejen on) mýlil. David se dokázal opanovat. Ten stejný David, který hnán tělesnou touhou svedl za hrozivou cenu Batševu, chápal Avišag jakou svou „dceru a pečovatelku“. A aby se vyvrátila jiná možná vysvětlení, dočítáme se v traktátu Sanhedrin (22a), že Avišag s králem hovořila o možnosti sňatku, ten to ale rozhodně odmítl. Dívka tedy začala královu pasivitu přičítat jeho stáří, načež si král povolal Batševu a opakovaně vyvrátil dívčiny pochyby.

Avišag se tak ve skutečnosti stala symbolem královy nápravy (TŠUVA). Možná i to je důvod, proč Tanach takto veřejně předkládá příběh, který nese znaky necudnosti. Adonjahu ale zřejmě v možnost nápravy nevěřil. Možná právě proto se později, po otcově smrti, obrátil na Batševu (kterou vnímal jako znak otcova selhání) s prosbou o Avišaginu ruku. A stejně se Adonjahu mýlil i v případě Šloma. Neuvědomil si, že Šlomo není důsledkem otcova hříchu, ale právě naopak – důkazem jeho nápravy.

Adonjahova vzpoura

Kdo byl Adonjahu? A jak to, že se již v první generaci Davidovy dynastie nepodařilo bez konfliktu převést vládu z otce na syna? Pokusil se Adonjahu skutečně o vzpouru? Věnuje se první kapitola knihy Královské popisu obyčejných palácových intrik? Reálie jsou poměrně jasné, ale pro pochopení děje nemůžeme zatajit důležitý detail, který pozorný čtenář zná již ze Šmuelovy knihy. Když David svedl Batševu, narodil se jim syn, který krátce po narození onemocněl a zemřel. Pak se jim ale narodil druhý syn. Rodiče ho nazvali Šlomo a o tomto chlapci nám říká Tanach něco, co o žádném jiném člověku – že ho Bůh miloval. Prorok Natan ho na Boží příkaz nazval Jedidja (Boží miláček) a David Batševě přísahal, že Šlomo bude dědicem trůnu.

A zde leží jádro celého problému. Na jedné straně leží zimou se třesoucí král, který si zvykl nezasahovat do událostí kolem sebe, na druhé straně pak přirozené zájmy království. Kdo se ujme vlády? Čtyřicetiletý nejstarší z princů nebo dvanáctiletý chlapec? (Ruku na srdce, kdo by měl u voličů větší šanci?) Halacha říká jasně, že má-li otec více žen, nesmí upřednostnit mladší syny milované manželky před staršími. Dědická pravidla byla a jsou stále stejná – korunu by měl získat nejstarší princ. A aby to měl David ještě těžší, byl Adonjahu krásný muž v plné síle. Již za otcovy vlády si Adonjahu, jistý svými nároky, pořídil krásný vůz s jezdci (RECHEV UFARAŠIM) a všude ho doprovázelo na padesát běžců. A král? V životě proti tomu nic nenamítal.

Je tedy možné se divit, že se za Adonjaha postavili dva nejvýznamnější muži na dvoře – generál Joav (Jóab) a kněz Evjatar (Ebjátar), představující vojenskou a duchovní sílu země? Adonjahu si navíc, po Avšalomově vzpouře, dal pozor a nesnažil se zmocnit se vlády ještě za otcova života. Jen vše postupně připravil tak, aby mu vláda sama spadla do klína jako zralé ovoce. Po smrti dvou starších bratrů (Amnona a Avšaloma) byl legitimním dědicem, cítil podporu lidu a měl za sebou nejmocnější z otcových rádců. Tedy až na pár výjimek. Mezi těmi, kdo Adonjaha nepodporovali, byl velekněz Cadok (Sádok), rázný voják Benajahu (Benajáš) ben Jehojada (Jójad), prorok Natan a Šlomova matka Batševa.

A pak se stalo něco zcela neočekávaného. Starý promrzlý král vstal, začal jednat s rozhodností mladého lva a na poslední chvíli tak zachránil vlastní „dům“ před zkázou, která postihla Eliho, Šmuela a Šaula – tři předchozí pokusy o dynastickou vládu v Izraeli. Vše se odehrálo v okamžiku, kdy se sebejistý Adonjahu se svými stoupenci odebral na slavnostní hostinu k pramenu Rogel, těsně u hradeb města. Ve scénáři by se ten obraz nazýval „V komnatách“. Vše začalo tak, že se otevřely dveře do královniny síně a prorok Natan se Batševy optal s hranou naivitou: „Také jste slyšela, že nám prý vládne Adonjahu? Ví o tom vůbec král?“ a se slovy: „Jděte se ho optat, zda zrušil přísahu, kterou vám dal ohledně Šlomova nástupnictví,“ ji poslal za Davidem.

Batševa vstoupila ke králi a obraz gradoval. V králově loži ležela Avišag v králově objetí. Celá léta budovaná stavba se mohla v mžiku zhroutit jako domeček z karet. Pokud by bylo královou starostí krásné mladé tělo, nebylo by nic snazšího, než před stárnoucí královnou nechat zavřít dveře, tvrdě ji odmítnout a věrnost přísaze přebýt „státními zájmy“ a poukazem na Šlomovo mládí a Adonjahovu všeobecnou oblíbenost. A Batševa stupňuje svá slova: „Celý národ otáčí své oči k tobě? Kdo po tobě nastoupí na trůn? Co bude se mnou a s naším synem, až zemřeš?“ Pokud má chasidská píseň pravdu a cesta světem vede přes úzkou lávku, ocitl se David na jejím nejužším místě. A opět se otevřely dveře a do královy ložnice vstoupil prorok Natan. Padl až na tvář a s předstíraným zájmem se optal: „Pane, rozhodl jsi, že po tobě na trůn dosedne Adonjahu? Zřejmě proto totiž svolal zástupce lidu k slavnostní hostině a nechává si provolávat slávu. Lidé kolem něj volají: ,Ať žije král Adonjahu!‘“

Král nemusel udělat nic, stačilo tiše kývnout. Následovalo krátké ticho. Král se vymanil z dívčina objetí a před královnou a prorokem zopakoval přísahu spojenou s Božím jménem. „Přísahám při Bohu Izraele, že na můj trůn dosedne a kralovat bude Šlomo.“ „A stane se tak ještě dnes!“ dodal a začal vydávat krátké a jasné rozkazy, jako kdyby měl dávno vše do nejmenšího detailu promyšlené. Povolal k sobě kněze Cadoka, Benajaha a proroka Natana. Nařídil jim, aby v doprovodu královské gardy posadili Šloma na královu oslici a pomazali ho u potoka Gichon za krále. Pak se měly rozezvučet šofary a všichni přítomní měli volat: „Ať žije král Šlomo!“

Každý, kdo se vyznal v tehdejších zákonech, věděl, co Davidovy rozkazy znamenají. Šlomo se měl stát spolukrálem ještě za otcova života, proto směl jet na králově oslici. (Královy osobní předměty byly pro poddané zcela nedotknutelné, některé se po králově smrti spálily a užívat je případně mohl jen nový král.) I pomazání mělo svůj jasný smysl. Nesmíme zapomínat, že ne každý židovský král musel být pomazán. Ve skutečnosti nebyla drtivá většina králů pomazána vůbec, protože se synové ujímali vlády po svých otcích. Pomazání je vyhrazeno jen pro dva případy – nástup nové dynastie (proto musel Šmuel pomazat Šaula i Davida) a korunovaci krále, o jehož legitimitě panovaly pochybnosti. To, že král David nechal Šloma pomazat, byl jasný vzkaz směrem k Adonjahovi a jeho stoupencům, že král vnímá jejich snahu, ale rozhodl se jinak.

Teprve v tuto chvíli vrací Tanach na scénu Adonjaha, doposud klidně hodujícího u městských hradeb, kterého z triumfálních pocitů vyruší ryk ve městě. Ale to už k němu z paláce dobíhá Evjatarův syn Jonatan a oznamuje mu Davidovo rozhodnutí a Šlomovu korunovaci. Do hodovníků jako když práskne bičem – všichni se vytratí a za chvíli jsou místa u stolu prázdná. A Adonjahu? Ukázal se být stejně neschopným, jak se ještě před chvílí zdál mocným. Ačkoli se ještě ráno chystal převzít vládu, zalekl se dřív, než stačil cokoli provést. Svým způsobem měl štěstí. Alespoň na krátkou chvíli.

Můžeme tedy vůbec hovořit o Adonjahově vzpouře? Upřímně řečeno jen s velkou dávkou fantazie. Však si také Šlomo mohl dovolit luxus a s velkou shovívavostí bratra pouze varoval, že mu žádný (další) pokus o uchopení moci neodpustí.

…

8. Světlo a stín [2Kr 11–20]

Atalja

Osudy jižního království jsme opustili v okamžiku, kdy Jehu cestou do Šomronu nechal pozabíjet skupinu judských princů, snad králových bratrů. Hektolitry krve, které Jehu na severu prolil, zanechaly Jeruzalém ve zmatcích. V jedné chvíli zemřel král, jeho bratři, severní spojenec se proměnil v nepřítele a další Davidovci se třásli strachy, aby je nedostihla Jehuova msta. Jehu se ale kupodivu do dalšího dobrodružství na jihu nepustil, vrátil se zpět do Jizreele a jih ponechal osudu.

Nevím, zda za všech okolností platí, že štěstí přeje připraveným. A už vůbec není jasné, zda se v Ataljině případě dá vůbec hovořit o štěstí, ale jedno je jasné – Atalja, královna-matka, matka zavražděného Achazjaha, využila své příležitosti a chopila se vlády. A začala vládnout tak, jak si to jako dcera izraelského krále Achava představovala. (Existují pádné důvody si myslet, že Atalja měla již za života svého syna postavení matky spoluvladařky, hebrejsky GVIRA, doslova paní.) Výsledkem nemohlo být nic jiného než další vraždy a násilí. Kniha Královská to vystihuje jednou větou (2Kr 11:1): „Atalja povstala a zničila veškeré královské sémě (KOL ZERA HAMAMLACHA).“ Atalja tak vlastně dokončila Jehuovo dílo. Po mrtvém králi a jeho bratrech byli nyní zavražděni všichni zbývající Davidovci. Krutý to výsledek sňatků z rozumu mezi Asou, Jehošafatem a Omriho dětmi.

Podle halachy se královská koruna dědí pouze po mužské linii. Proto Atalja nechala bez povšimnutí všechny judské princezny a jedna z nich, Jehoševa (Jóšeba), králova sestra, ukryla nejmladšího ze svých bratrů, kojence Joaše (někdy také zvaného Jehoaš), před královniným běsněním. I když výraz běsnění není zřejmě zcela přesný. Atalja se totiž se svými vnuky nechala uzamknout v hradním sále, kde jim všem (a většinou šlo o malé královy syny) podala jed. Tak alespoň rozumíme obtížnému slovu MUMATIM (snad umírající, či smrti vydaní), kterým Tanach označuje skupinu Davidovců, z jejíhož středu byl Joaš zachráněn. Není tedy možné vyloučit ani variantu, v níž na smrt vyděšená královna-matka raději otrávila své děti a vnuky, než aby je nechala padnout Jehuovi do rukou. Atalja totiž opravdu mohla být přesvědčena, že Jehu z Šomronu potáhne na Jeruzalém a dokončí to, co na severu započal.

Jiní komentátoři jsou k Atalje mnohem tvrdší. Za jejím hrůzným činem vidí buď snahu pozabíjet všechny legitimní uchazeče o trůn a touhu upevnit uchopenou moc (mimochodem ze stejných důvodu a stejně krutě povraždil Ataljin manžel Jehoram své vlastní bratry), nebo snahu zbavit nebezpečného Jehua možných spojenců, případně pokus pootočit kolem dějin zpět a vrátit alespoň zde, na jihu, vládu do rukou Omriho rodu. Ať tak či tak, Jehoševa zachránila Joaše a ukryla jej před královninými špehy do samotného Chrámu, kde ho svěřila do opatrování veleknězi Jehojadovi, o němž se v knize Letopisů dočítáme, že byl jejím manželem.

Šest let vládla Atalja, jediná panující královna v judské historii. Sedmého roku se Jehojada odhodlal k činu. Svolal přední muže Judska a ukázal jim mladého prince. Spolu pak pečlivě naplánovali státní převrat, který vykazoval určité rysy veřejné manifestace. Vše začalo v Chrámu, který měli Jehojadovi muži pevně pod kontrolou. Zde byl za velkého nadšení lidu Joaš korunován a pomazán rukou společnou a nedílnou knězem (Jehojadou) a prorokem (Zecharjahem), stejně jako Šlomo. Když se zprávy dostaly až k Atalje, okamžitě pochopila, že se situace pro ni nevyvíjí příznivě a volala: „Zrada, zrada!“, ale nikdo ji už neposlouchal. Na Jehojadův rozkaz královnu vyvedli mimo chrámový okrsek, kde byla sťata.

Jehodaja pak uzavřel slavnostní smlouvu (BRIT) mezi Bohem, králem a lidem a mezi králem a lidem. Obsahem smlouvy bylo jediné – vzájemná věrnost smluvních stran. A pak i jižní království čekala radikální očista od Baalova kultu. Baalova svatyně byla zbořena a Matan, Baalův kněz, byl zabit. Teprve pak mladého krále v průvodu odvedli do královského paláce, kde ho usadili na trůn a (2Kr 11:20): „Všechen lid země se radoval (VAJISMACH KOL AM HAAREC).“

…

Chizkijahu

Rychlý tok vyprávění knihy Královské se s nástupem Chizkijaha zpomalil. Na dlouhé cestě do zániku nám kniha nabízí předposledního velkého hrdinu. Krále, který dosáhl maximálního možného hodnocení, protože (2Kr 18:3): „Konal správně v Božích očích, ve všem stejně jako jeho (pra)otec David.“ Tradice v Chizkijahovi vidí prvního možného mesiáše (MAŠIACH, doslova pomazaný) a Chizkijahu v některých ohledech se svým praotcem zcela splývá (například v otázce autorství některých žalmů). Pokud bychom chtěli proměnit krále Chizkijaha ve slovníkové heslo, psali bychom o tom, jak zachránil své království před Asyřany, jak zajistil pro Jeruzalém dostatek pitné vody a zcentralizoval bohoslužebný kult. Ale omezit se v jeho případě na slovníkové heslo by byla veliká škoda. V tradici je král Chizkijahu snad jediný hrdina Tanachu, který byl zároveň „spravedlivý“ (CADIK) a zároveň „kajícník“ (BAAL TŠUVA).

Chizkijahu vládl Judsku v době zkázy severního království a sám musel čelit asyrskému nebezpečí, což je také ústřední téma, kterému se kniha Královská v Chizkijahově příběhu věnuje. Než se ale na scénu dostanou první Asyřané, informuje nás Tanach o chvályhodných skutcích krále, který (2Kr 18:4) vymýtil ze země kult posvátných stromů, kterému holdoval jeho hříšný otec, a nebál se odstranit tradiční posvátná návrší (BAMOT) a rozbít pamětní kameny (MACEVOT), které byly na počátku osidlování země zbudovány Jedinému Bohu a které lid udržoval v úctě a využíval je, i když to bylo po zbudování Chrámu proti předpisům Tóry. Nechal dokonce zničit měděného hada (NACHAŠ HANECHOŠET), kterého na poušti zhotovil sám Moše, protože se k němu lid upínal jako k modle. Víru (a důvěru) v Boha, jakou nenalezneme u žádného jiného z judských králů, a upřímné plnění všech Božích příkazů pojí text (2Kr 18:7–9) přímo se vzpourou proti Asyřanům, válkou proti Pelištíncům a územní expanzí směrem do oblastí zaniklého severního království.

Je jednoznačné, že Chizkijahu zahájil svou vládu jako asyrský vazal a až v průběhu svého panování (a není zcela jasné, kdy) se proti asyrské nadvládě vzbouřil. Je ale docela možné, že to bylo těsně po smrti mocného Sargona II., jehož smrt podle asyrských zdrojů vrhla říši do období nejistoty provázené vzpourami v mnoha pokořených zemí. Co ale víme z knihy Královské naprosto přesně, je, že ve čtrnáctém roce Chizkijahovy vlády (nějakých sedm let po pádu Šomronu) do Judska vtrhl Sargonův syn, Sancheriv. Chizkijahu se před ním pokořil a chtěl se vykoupit z nebezpečí třemi sty talenty stříbra a třiceti talenty zlata, kvůli kterým musel sáhnout i na zlatou chrámovou výzdobu. Sancheriv se přesto rozhodl jeruzalémské království zničit. Buď proto, že se obával další vzpoury a chtěl jí předejít, nebo, jak uvádí Šadal – Šlomo David Lucato, nedosáhl Chizkijahův úplatek požadované váhy.

A tak se před hradbami Svatého města objevil silný asyrský vojenský oddíl a my se dočítáme i o psychologické zbrani, se kterou Asyřané (zřejmě pravidelně) zahajovali své útoky. Sancheriv totiž až těsně pod hradby vyslal Ravšakeho, což nebylo ničí jméno, ale vznešený asyrský titul odpovídající hebrejskému výrazu SAR MAŠKE – nejvyšší číšník, pod kterým podle tradice vystupoval jeden z izraelských odpadlíků (MUMAR). Ravšake totiž uměl hovořit židovsky (JEHUDIT, což je unikátní obrat, kterým se míní hebrejština v té podobě, v jaké ji užívali obyvatelé jižního, judského a tedy židovského království) a uměl hovořit velmi dobře. Vysmíval se před zděšenými obránci Chizkijahovi, obyvatelstvu města předpověděl, že budou jíst vlastní lejna (COATAM) a pít moč (MEJME RAGLEJHEM). Krále nazval bláznem spoléhajícím na zrádnou ohebnou třtinu (rozuměj Egypt), a protože opravdu velmi dobře rozuměl poměrům v zemi, otloukl Chizkijahovi o hlavu zničení posvátných návrší a kamenů, kterým si „jistě rozhněval vlastního Boha, na kterého tolik spoléhá, ale který nedokáže své město ochránit před velkým asyrským králem“. Zatímco jedním dechem Ravšake oslaboval bojového ducha judských vojáků, druhým dechem je uplácel obrazy hojnosti jídla a pití a blahobytem, které na ně čekají v úrodné zemi, kterou jim velkodušný Sancheriv vybral k přesídlení. „Kde byli bozi zemí a měst, která jsme již dobyli? A zdali pak ubránil Jediný Bůh Šomron před našimi vojsky?“ končil Ravšake svou řeč řečnickou otázkou.

Lid na hradbách ani nehlesl a vybraní královští úředníci přednesli Ravšakovu řeč králi. Sedm let po zničení severního království a sedm set let od příchodu do Zaslíbené země poprvé v historii národa hrozilo, že projekt zrozený za Mošeho asistence ve stínu egyptských pyramid skončí v úplném zmaru. Vize malého národa, vyvoleného Bohem Izraele k velkému úkolu oživení slov Tóry ve Svaté zemi, se otřásala v základech.

Když král vyslechl Ravšakova slova, roztrhl si své šaty (VAJIKRA ET BEGADAV), oblékl se do pytloviny (VAJITKAS BASAK) a vstoupil do Chrámu (VAJAVO BEJT HAŠEM), aby se tam modlil. Jeho modlitba byla plná otázek a proseb, z nichž ho vytrhla až slova proroka Ješajaha (2Kr 19:6–7): „Toto hovoří Jediný Bůh: ,Neboj se slov, která jsi slyšel, protože odvedu asyrského krále zpět do jeho země, kde padne mečem.‘“ Té noci, kdy se Sancherivova armáda rozložila na dohled Jeruzaléma, ranil Boží anděl (MALACH HAŠEM, posel) asyrský tábor morovou nákazou (DEVER) tak silnou, že jen do rána v něm pomřelo na sto osmdesát pět tisíc vojáků, což Sancheriva přimělo odtáhnout od města zpět do Asýrie, do Ninive, kde byl zavražděn vlastními syny.

Čtenář opojený (pro Izraelce) šťastným koncem je však vzápětí tvrdě usazen zpět na zem. Hned v další větě (2Kr 20:1) se totiž dozvídáme, že také Chizkijahu smrtelně onemocněl (CHALA LAMUT, doslova onemocněl k smrti) a prorok Ješajahu mu oznámil: „Rozkaž svému domu (rozhodni o nástupnictví a dalších dědických záležitostech) a připrav se, protože zemřeš.“ Na ta slova se král Chizkijahu otočil hlavou ke zdi, modlil se k Bohu a plakal. A než prorok Ješajahu opustil hranice města, musel se opět vrátit do paláce a králi oznámit, že jeho modlitba byla vyslyšena a on se třetího dne zdráv dostaví do Chrámu, aby tam obětoval oběť poděkování (TODA) a aby pak, s ohledem na zásluhy svého praotce Davida, ještě patnáct let vládl svému městu a své zemi bez obav před Asyřany. Král byl změnou Ješajahova proroctví natolik překvapen (a snad se obával, že ho jen laskavý prorok konejší v těžké chvíli), že si vyžádal znamení (OT) na důkaz pravdivosti jeho slov, načež se sluneční stín vrátil zpět o deset schodů (ESER MAALOT) a pozdní odpoledne se proměnilo v ráno.

Není až tak obtížné porozumět symbolice stinného zázraku. Král, který se již chystal zemřít, se jako kdyby vrátil na počátek své vlády. Po čtrnácti letech na trůně dostal dalších patnáct let navíc. Mnohem obtížnější je porozumět důvodům, pro něž Bůh svého věrného pastýře trestal. Jaký hřích spáchal Chizkijahu, u kterého nám Tanach opakovaně připomíná jeho spravedlnost a bezúhonnost, kterého mnohokrát přirovnává k Davidovi a jehož příběhy v různých obměnách uvádí na třikrát – v knize Královské, v Letopisech a v knize Ješajahu? Zde se názory různí. Někteří se dokonce domnívají, že král nezhřešil a nemoc nebyla trestem, ale zkouškou. Jiní vnímají náznaky hříchu v politické rovině – v jednání s Egyptem, případně v rozsáhlých vojenských přípravách na vzpouru proti Asýrii. Ale Talmud (Brachot 10b) nalézá hřích v něčem zcela jiném – král Chizkijahu odmítal zplodit syna, protože ve svaté vizi (RUACH HAKODEŠ) viděl, že jeho syn bude velký hříšník. „Nestarej se o věci, které ti nenáleží, ponech je nebesům,“ káral ho proto prorok Ješajahu, „zemřeš a nebudeš žít. Pokud se odmítáš oženit, zemřeš na tomto světě a nebudeš žít ani na světě příštím.“ „Tak mi dej svou dceru a snad tvé a mé zásluhy způsobí, že se mi narodí spravedlivý syn.“ Talmudickou verzi podporují dvě skutečnosti – Chizkijahův syn Menaše nastoupil na trůn ve dvanácti letech, narodil se tedy až po otcově zázračném uzdravení, a jeho matku Chofcibu (Chefsíbah) rabíni identifikují jako Ješajahovu dceru.

Existuje ještě jeden názor – král se ve svých modlitbách za záchranu ohroženého města modlil nevhodným způsobem a „hovořil s Bohem jako se sobě rovným“, za což byl potrestán. Když pak Ješajahu králi oznámil Boží výnos („zemřeš a nebudeš žít“), dokázal Chizkijahu svou velkou víru, když mu odvětil: „Dokonči svá slova a jdi. Máme v rodině prastarou tradici, sahající až k Davidovi, že i kdyby se nad naším krkem již vznášel ostrý meč, nesmíme ztrácet naději.“ A v tu chvíli Bůh králi odpustil.

…

Z Talmudu a midrašů

Atalja

• Čtyři ženy vládly na tomto světě – Izevel a Atalja v Izraeli, Šemirmamit a Vašti národům. (Ester Raba)

• Atalja, matka Achazjahova, a její děti vytrhaly z Chrámu zlaté hřebíky. (Šmot Raba)

Jehojada

• Jehojada se narodil za vlády krále Šloma, aby vyléčil zkázu, která v té době započala. (Seder Olam Raba)

• Kdyby žil Aharon v době velekněze Jehojady, byl by Jehojada významnější. (Kohelet Raba)

Zecharjahu, syn Jehojadův

• Když chtěl Joaš vnést do Chrámu modlu, zastoupil mu Zecharjahu cestu a řekl: „Chceš-li to vnést dovnitř, musíš mě nejdřív zabít.“ A Joaš ho zabil. (Midraš Šir haširim)

• Platí: „Jsi-li mocný, nezříkej se pokory,“ jak nás učí Zecharjahův příběh. Zecharjahu se považoval za něco víc, než byli ostatní, protože byl králův synovec, kněz, prorok a soudce. Proto káral lidi tak ostře, že ho na králův příkaz ukamenovali. (Kohelet Raba)

• Zecharjahova krev, prolitá v Chrámu, se odmítala vsáknout do země a ještě hříšný Babyloňan Nevuzaradan ji tam nalezl. „Co je to?“ ptal se. „To je krev oběti,“ snažili se mu namluvit, ale Nevuzaradan viděl, že Zecharjahova krev je jiná než krev obětních zvířat. „Řekněte mi pravdu, nebo z vás stáhnu kůži za živa!“ rozkázal a oni mu řekli: „Žil mezi námi prorok, který nás přehnaně kritizoval, tak jsme ho zabili.“ „Já jeho krev usmířím,“ řekl Nevuzaradan, nechal přivést členy velkého a malého Sanhedrinu a zaříznul je nad prorokovou krví, ale ani pak se nevsákla. Tak si nechal přivést mládence a dívky, ale nic se nezměnilo. Nechal si přivést školní děti a křičel: „Zecharjaho, Zecharjaho, už jsem pobil ty nejlepší z nich, ještě ti to nestačí?“ A když krev pobitých dotekla až k Zecharjahovu hrobu, smiloval se Bůh a přikázal krvi se vsáknout. (Gitin 57b a Kohelet Raba)

Amacjahu

• Amoc, otec proroka Ješajaha, a Amacjahu byli bratři. (Megila 10b)

• Když Amacjahu porazil Edomské, Bůh se radoval. Když pak ale nechal odvléct deset tisíc zajatců a nechal je postupně svrhávat ze skály tak, že se tříštili na kusy, rozzlobil se na něj pro nebetyčnou krutost a rozkázal: „Co to dělají? Budou vyhnáni do exilu!“ (Pesikta Ejcha Rabati)

Jotam

• Jotam se narodil, až když byl jeho otec Uzijahu (Azarjahu) malomocný. (Moed Katan 7b)

• Rabi Šimon bar Jochaj řekl: „Dokážu uchránit svět před trestem za hříchy spáchané ode dne mého narození do této chvíle. Kdyby tu byl i můj syn Eliezer, tak od dnů stvoření světa do této chvíle. A kdyby tu byl i král Jotam, tak ode dnů stvoření do konce světa. (Suka 45b)

Achaz

• Proč se jmenoval Achaz? Protože nechal uzamknout (ACHAZ) učebny Tóry. Říkal si: „Nebudou-li se děti učit Tóru, nebudou pak žádní dospělí, kteří by ji znali. Nebudou proroci, nebude proroctví a Bůh nenechá spočívat svou Přítomnost na Izraeli.“ (Jerušalmi Sanhedrin)

• Proč se jmenoval Achaz? Protože se držel (ACHAZ), co mohl, aby na svět nevpustil žádné dobro. (Šocher Tov)

• Andělé říkali Bohu: „Běda světu, kterému vládne král Achaz,“ a Bůh jim odpověděl: „Je to syn Jotamův, a protože byl jeho otec spravedlivý člověk, nemohu na něj vztáhnout ruku.“ (Berešit Raba)

• Achaz zrušil chrámovou službu, zakázal studium Tóry a legalizoval incest. (Sanhedrin 103b)

• Den, kdy zemřel král Achaz, trval jen dvě hodiny, aby se nestihl řádný pohřeb. A když se uzdravil Chizkijahu, vrátil Bůh světu deset ztracených hodin zpět. (Sanhedrin 96a)

Chizkijahu

• Chizkijahu nechal tahat otcovy kosti na provazech. (Sanhedrin 47a)

• Jmenoval se Chizkijahu, protože ho Bůh učinil silným (CHAZAK) a protože posiloval Izrael ve službě Bohu. (Sanhedrin 94a)

• Chizkijahu a Ješajahu se modlili zahalení v talitech (modlitebních pláštích). (Midraš hagadol)

• Když byl Chizkijahu nemocný, prosil o milost. A podle jiných se vzpíral. (Smachot 8)

• Chizkijahův olej hořel v synagogách a učebnách. Zabodl do bran učebny meč a řekl: „Kdo se nebude učit Tóru, toho probodnu.“ Zkoušeli pak obyvatele od Danu k Ber Ševě a nenašli nikoho, kdo by neuměl číst, nikoho, kdo by neuměl vyložit předpisy o rituální čistotě a nečistotě. (Sanhedrin 94b)

• Umíte si představit, že by Chizkijahu, který učil Tóru celý národ, neučil svého syna Menašeho? Učil, ale veškeré úsilí bylo marné. Jediné, čemu Menaše rozuměl, byly tresty. (Sifri Vaetchanan)

• Chizkijahu a jeho společníci sepsali knihu Ješajahu, Přísloví (Mišlej), Píseň písní (Šir haširim) a Kazatel (Kohelet). (Bava Batra 15)

• Chizkijahu udělal šest věcí. Se třemi učenci souhlasili a se třemi ne. Nechal táhnout otcovy kosti na konopném provazu, zničil Mošeho měděného hada a skryl Šlomovu knihu léčiv, s čímž učenci souhlasili. A svedl vody z Gichonu (aby neměla obléhající armáda co pít), sejmul zlato z chrámových bran (aby uplatil Sancheriva) a vyhlásil přestupný rok v Nisanu, s čímž nesouhlasili. (Brachot 100b)

• Chizkijahu spojil modlitbu Šmone esre s požehnáním Gaal Jisrael (o vykoupení Izraele). (Brachot 10a)

• Když se Sancheriv blížil k Jeruzalému, seděl Chizkijahu s Ješajahem v Chrámu. Najednou mezi nimi vzplál oheň, který Sancheriva a jeho vojska spálil. (Šocher Tov)

• Chizkijahu neměl nikdy pevné zdraví, ale (výše popisovaná) nemoc, která ho postihla, byla horší než všechno ostatní. A proč? Protože jeho otec byl hříšník. (Mišna rabi Eliezera)

• Při návštěvě babylonských hostů se choval Chizkijahu povýšeně. Přivedl je k Arše úmluvy, otevřel ji a ukázal jim desky Desatera. „Tímto bojujeme a vítězíme.“ (Jalkut Šimoni)

• Chizkijahu byl pohřben vedle Davida a Šloma. (Bava Kama 16b)

Ješajahu

• Čtyři proroci prorokovali ve stejné době: Hošea, Ješajahu, Amos a Micha. (Psachim 87a)

• Ješajahu se narodil obřezaný. (Šocher tov)

• Ješajahu žil sto dvacet let. (Agadat Berešit)

• Všechna utěšující proroctví řekl Ješajahu za dvacet devět let vlády krále Chizkijaha. (Tana devej Elijahu Raba)

• Nikdo z proroků nevěděl, co říká, s výjimkou Mošeho a Ješajaha. (Šocher Tov)

Sancheriv

• Někteří Sancherivovi potomci později vyučovali Izrael Tóru. Kteří? Šemaja a Avtaljon. (Gitin 57b)

• Sancheriv, asyrský král, povstal a promísil všechny národy. (Brachot 28a).

O knize, autorovi a nakladatelství

V knize Králové Izraele, která je závěrečným dílem volné trilogie tanachických příběhů, se završí biblické osudy židovského národa, které jsme sledovali od skromných počátků v časech praotců (v knize Příběhy Tóry), po dobytí Jeruzaléma králem Davidem (v knize Izrael soudců a králů). Jádro našeho vyprávění pojednává o době, kdy v Jeruzalémě stával první (Šalomounův) Chrám a v jeho stínu vládli králové Davidovy dynastie.

Dílo je v našem kontextu výjimečné nejen židovským úhlem pohledu na „obecně známá“ témata, ale také pedagogickým záměrem díla, které v předmluvě ke knize vyzdvihl vrchní zemský rabín Efraim K. Sidon.

Jan Divecký (1972) je absolventem ješivy Machon Meir v Jeruzalémě, byl vedoucím pražského rabinátu, v posledních letech vyučuje judaismus na Lauderových školách. Je autorem úspěšné trilogie komentovaných biblických příběhů, která vyšla v Nakladatelství P3K.

Produkce Nakladatelství P3K (www.p3k.cz) se zaměřuje na humanitní obory a publikace pro školství. Základní edice zahrnují judaika, knihy o historii 20. století, odborné a naučně-populární geografické publikace.

Table of Contents

Jan Divecký: Králové Izraele

Předmluva – o pádech a nových začátcích

Úvodem – kniha Královská

1. A král David se třásl zimou [1Kr 1–2]

8. Světlo a stín [2Kr 11–20]

O knize, autorovi a nakladatelství