Břetislav Olšer

IZRAELSKÉ OSUDY

Tisíc a jedna pravda ve Svaté zemi

Vydalo Nakladatelství P3K v Praze v roce 2009.

První vydání. Redakce Petr Karas.

Jazyková úprava Petra Stejskalová.

Layout, zlom Karel Kupka.

Na obálce použit motiv fotografie Williama McLannea Noční Zeď nářků (Jeruzalém).

© Břetislav Olšer, 2009

© Nakladatelství P3K, 2009, 2011

ISBN 978-80-87186-03-9 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-87186-25-1 (epub)

ISBN 978-80-87186-28-2 (mobi)

Aktuální informace o knihách nakladatelství P3K najdete na stránce www.p3k.cz (info@p3k.cz).

Vážení čtenáři,

z opakovaných cest novináře a spisovatele Břetislava Olšera do Izraele vznikla knížka netradičních cestopisných črt. Čtenář se důkladně seznámí s touto pro mnohé stále tak vzdálenou, neznámou a turisticky velmi atraktivní zemí. Ale rozhodně nejde v prvé řadě o popis přírodních krás a památek. Autor se ohlíží do minulosti, komentuje současnost a snaží se nahlédnout i do budoucnosti této rozmanité země. V knize nechybějí autorovy reportáže, postřehy a vlastní úvahy.

Mimořádnou hloubku a působivost dodává textu vyprávění autorových průvodců, většinou českých rodáků, kteří odešli před desítkami let i v době nedávné do židovské domoviny. Zde autor zúročil materiál sesbíraný pro oceňovanou publikaci „Přežili šest válek“, jejíž náklad je již dávno rozebrán.

Kniha je sbírkou textů (v některých případech s de facto blogovým obsahem), které jsou redakcí uspořádány do větších celků. Jedním z těžišť knihy je kapitola o izraelsko-arabských vztazích. Břetislav Olšer ji pojímá osobitě, nechává promlouvat místní obyvatele i formuluje vlastní závěry, se kterými lze v některých aspektech polemizovat, zjevně neskrývají proizraelský postoj autora, ale textu nelze celkově upřít autenticitu. Věříme, že to oceníte.

Redakce

Přivykání Izraeli

PŘÍLET

Je několik hodin po půlnoci, všechna letadla z Ruzyně jsou už bůhvíkde, jen to izraelské, patřící společnosti El Al, se v naprosté tmě a nočním klidu ještě pozvolna naplňuje pasažéry. Předletový pohovor s bezpečnostními pracovníky aerolinek (většinou židovskými dobrovolníky), kterým by neměla uniknout ani myš, mě trochu rozhodil. I bez takových opatření mám pokaždé – i po dvaceti letech létání – mírnou depku z nadoblačných výšek. Uklidňuji se informací, že El Al má prý nejlépe vycvičené bezpečnostní agenty na světě, kteří jsou schopni nejen zlikvidovat únosce letadla, ale také být v kokpitu jako doma a v případě zranění pilotů zvládnout knipl a přistát. Doufám, že to není jen reklamní trik.

Asi nebyl, jelikož nad ránem jsme zdraví a celí přistáli na letišti Ben Guriona u Tel Avivu.

„Jsem v Izraeli tři roky, mám ženu a dva kluky – šest a čtyři roky. Byty jsou tady asi nejdražší na světě, ale jako přistěhovalci jsme dostali kvartíru o třetinu levněji, auto mám na levnou půjčku, žena dělá v bance, takže na živobytí nám zůstane měsíčně asi šest tisíc šekelů,“ svěřil se taxikář Rafael, který mi na cestu z letiště, asi pětadvacet kilometrů, dal slevu, a tak mě tato půlhodinová cesta místo pětatřiceti dolarů stála pouhých třicet… Bez stvrzenky…

Naslouchal jsem mu jen na půl ucha, v duchu mi znělo naléhavé varování přátel, kteří se mi snažili rozmluvit cestu do „horké“ atmosféry Blízkého východu. Argumenty, že „je to tam samý atentát“, jsem vyvracel rádoby sebejistým tvrzením, že v Česku je na silnicích víc sebevražedných atentátníků než v celé Palestině a Izraeli dohromady. Zatímco u nás při dopravních nehodách zahyne ročně bezmála tisíc osob, v Izraeli je to přibližně jen třetina. Po kaskadérské jízdě taxíkem se jdu ubytovat do ruského hotelu Gordon. A pak rychle na špacír po svém milovaném a právě se probouzejícím Tel Avivu, kde však, jak jsem vzápětí zjistil, už nic není jako dřív. Vzduch byl divně rozechvělý, voněl po pomerančích, jejichž chuť „přisolil“ chamsín, pouštní vítr z Judské pouště. A ještě tu bylo se slanou vlhkostí smícháno povědomé aroma; znal jsem ho. Byl to adrenalin, jenž ze mě jen pozvolna vyprchával, ale který jsem dosud cítil v ústech i ve svém tepu.

ŽÍT A NECHAT ŽÍT

V Tel Avivu se seznamuji s manželi Ruth a Chananem Bachrichovými. Chanan Bachrich je čiperný pětasedmdesátník, rodák z Ústí nad Labem. Další z generace českých Židů, žijících v Izraeli déle než půl století. Je v tak dobré psychické i fyzické kondici, že se i s brýlemi na nose klidně odváží přijet za mnou autem z Ramat Gan, vzdáleného dvacet kilometrů, do Tel Avivu, i když je večerní špička. Jeho drobná paní už musí používat hůlčičku. Ale paměť má výbornou a vzpomíná se stejnou chutí jako její manžel. A v mnohých detailech si ho troufne poopravit. Její upřesnění jsou přijímána s něžným a trpělivým porozuměním. Kousek od mého hotelu Gordon je malý bar. Byl mi sympatický. Každý den jsem kolem něj několikrát prošel. Neměl nápis v hebrejštině ani v ruštině, dalo se předpokládat, že v něm nebude ruský personál, jak tomu bylo v mém hotelu. A ten bar se navíc jmenoval Pelikan. A do něho jsme si s manželi Bachrichovými sedli na kus řeči.

Když jsme si česky dohadovali, kam se posadíme, ozvalo se: „Copak? Vy jste Češi? Odkud jste?“ Otočil jsem se po hlasu a ejhle, usmívá se na mě sympatická dívka za barem.

„Já jsem v Izraeli jenom host, ale vy, jak se dívám, jste tady jako doma,“ dávám se do řeči.

„Vydělávám si, ale nic moc to není. Našetřit na auto se tady nedá,“ směje se dívka.

Jmenovala se Andrea, bylo jí dvaadvacet a pocházela ze Znojma. V Izraeli začínala před dvěma lety v letovisku Eilat u Rudého moře, protože tam bylo teplo. A hlavně tam měla českého přítele, krupiéra v kasinu na jedné z výletních lodí. Oba pracovali načerno. Za den sto dolarů na ruku. Teď je číšnicí v podniku jemenského Žida.

„To jsou vaši rodiče?“ ptá se.

Když jí vysvětluji, že jsou to čeští Židé a že mě zajímá jejich osud nejen v Izraeli, poněkud otráveně jde vybírat objednané sladkosti.

„Já vím, zase holokaust a Osvětim a tak dál. Pořád to slyším dokola. Už by se měla udělat tlustá čára a zapomenout na to. Já vím, prožili hrozné věci, ale do nekonečna je přemílat, to přece nedělá dobře ani jim samotným, natož nám mladým,“ říká Andrea. „Ti staří, zvlášť když jsou to Češi, by mi tolik nevadili, ale mladí Izraelci jsou hrozně namyšlení, arogantní mistři světa. Jen se hrozím, že si jednou jednoho takového asi vezmu za muže…“

Zajímavý názor. Sličná Andrea měla alespoň nějaký a docela konstruktivní. Její liberecká kolegyně Hanka, která v kuchyni hotelu Gordon umývala nádobí, také bez pracovního povolení, však byla kategoričtější.

„Nemám ráda ani Židy, ani Araby. Jsou jeden za osmnáct, druhý bez dvou za dvacet. Vydělávám si tady už tři měsíce, abychom měli s přítelem na cestu do Egypta. Víc o Židech nechci mluvit ani vědět!“ omluvně se usmála dvacetiletá blondýnka z Liberce a šla oplachovat talíře. Holokaust byla pro ni událost vzdálená a nic neříkající stejně jako středověká epidemie moru v Čechách. Kdyby nad nimi přemýšlela, asi by to otravovalo její zatím bezstarostný život. Přál jsem jí ho a mí židovští přátelé také.

„Je mladá, chce žít, ne mít strašidelné sny z našich hrozných příběhů. Vždyť ani my sami jsme svými osudy nechtěli zatěžovat vlastní děti dřív, než o to samy projevily zájem. Úplně to děvče chápu. Jsme jako její generace. Kdo jiný než Židé by chtěli mít celý svůj život jen bezstarostný…?“ Ruth Bachrichová se mile usmála a s chutí se pustila do čokoládového dortu před sebou.

„Nemám hudební vzdělání. Ale nikdy nezapomenu, když jsme se v Praze v roce 1939, kdy nás Němci vyhodili jako Židy z gymnázia, scházeli tajně v mládežnickém sionistickém tzv. modro-bílém hnutí Techelet Lavan, což bylo něco jako židovský skaut. Ale s tím záměrem, že se v něm vychovávali mladí Židé pro život v Palestině. A právě na jedné takové tajné schůzce jsem poprvé uslyšel Beethovenovu Pátou symfonii. Nadchla mě. Nikdy na ten silný zážitek nezapomenu,“ zaznamenávám další podivuhodný příběh.

Otec Chanana Bachricha, původem ze Slavkova u Brna, byl obchodník. Dlouhou dobu žil v Německu, kam se vydal i s rodinou už před první světovou válkou. Měl tam čtyři obchody s nábytkem. V roce 1930 však zemřel a jeho pozůstalí se vrátili do Prahy. Rokem devětatřicet začalo trápení. Konec se školou, povinnost nosit na kabátě žlutou hvězdu, oblíbená hospůdka byla najednou zakázána.

„Vzali nám rádia, hudební nástroje, knihy. Prostě všechno, co nějak souviselo s kulturou. V osm večer jsme museli být doma. Zkrátka, cokoli jsme udělali, bylo vlastně porušením zákona,“ doplňuje ten obludný výčet zákazů paní Ruth. Její drobná postava mi připomíná Nerudovy verše o laskavé mamince, jež by se dala svázat do uzlíčku.

„Bylo to 1. února 1942. Slavil jsem osmnáctiny. Bylo jídlo, pití, pohoda. Zdánlivě. Věděli jsme, že v pražském Veletržním paláci se už tísní stovky Židů čekající na transporty do Terezína. Věděli jsme, že na rozdíl od nás už nemají skoro nic. Ani pořádné jídlo, svůj byt či postel. Snažili jsme si ty poslední chvíle užít. Věděli jsme, že přijde řada i na nás. Čtvrtého února nám oznámili, že za tři dny musíme na seřadiště pro další transport také my. Dali jsme se do balení, abychom si vzali věci do povolené hmotnosti padesáti kilogramů…“

Terezín. Co psát o místu, bezpočtukrát bolestně skloňovaném ve všech trýznivých pádech? Noví příchozí do této mučivé klece byli ještě plní naděje. Měli plné žaludky, měli co na sebe. Pak je poslali do lágru v Polsku. Za pár dnů, když byli mladí Židé kopat kanály, Němci všechny staré lidi odvezli. Ani se nestačil s maminkou rozloučit. Už ji nikdy nespatřil. Jak se dozvěděl později, skončila v plynové komoře v Treblince. Mezitím se s kamarádem Pavlem rozhodli, že utečou zpět do Čech. Obstarají si falešné doklady a nějak přežijí. Hlavně že budou na svobodě. Sehnali si mapu Polska a v noci 1. června 1942 se jim podařilo utéct a vyrazili na nejistou pouť.

„Přes Krakov a Bohumín jsme se dostali až do Ostravy. Z ní rychlíkem načerno do Prahy. Tam nám švagr, manžel mé sestry, obstaral adresy lidí, kteří by nás mohli propašovat z Moravy na Slovensko. Až v Praze jsme se dozvěděli, že byl zabit Heydrich, že je stanné právo a každý, kdo je chycen bez dokladů, je zastřelen. Tak jsme rychle vyrazili zpět. Na Vsetín a dál do Velkých Karlovic. Sedlák od nás vzal čtyři tisíce korun a převedl nás na Slovensko…“

Chytili je slovenští celníci a předali gestapu. Po prvním výslechu se dostávají znovu do Ostravy. Tentokrát do věznice. Pak dál až do Brna a na transport do Osvětimi. A z něho pracovat do varšavského ghetta. Lepší než do plynu. V rozvalinách židovských domů se občas našel zlatý šperk či jiná vzácnost. Bylo to na přežití do dalšího dne. Poláci za kus zlata víc než bochník chleba nedali. Když se blížili Rusové, začali Němci stěhovat Židy do Dachau. Cestou si vyhladovělí a žízniví vězni kupovali vodu a chléb za zlato. Někteří si z úst vylamovali zlaté zuby, jen aby měli pár kapek vody. Po dlouhých týdnech živoření Chanan znovu utekl. Dostal se do Američany osvobozené Plzně. Přežil. Z jeho početného, asi šedesátičlenného příbuzenstva mělo to štěstí jen šest lidí…

Po návratu z lágrů se v roce 1945 sešel se svou kamarádkou Ruth ze Sobědruh u Teplic. Byla sestřenicí jeho švagra a znali se už ze schůzek židovské mládeže před válkou. Zatímco Chanan byl v Terezíně jen dva měsíce, Ruth tam strávila tři roky. Oba měli tenkrát ještě své partnery. Pak však začali chodit spolu. Byla z toho v srpnu osmačtyřicátého svatba ve Staronové synagoze v Praze a rok poté vystěhování do Izraele.

„Můj bratranec obchodoval s automobily. Jedno koupil také pro velvyslance Izraele v Praze. A než se v něm ale začal vozit tento diplomat, jako první pasažéři jsme byli my s manželem. Ta americká limuzína nás totiž vezla ze svatby,“ připomíná paní Ruth.

„Nikdy nezapomenu na naši svatební noc. Byl jsem zrovna v kurzu na leteckého mechanika pro Izrael a dostal jsem volno jen na čtyřiadvacet hodin. Ale den před svatbou, takže v době, kdy jsem měl trávit noc plnou lásky se svou novomanželkou, jsem musel být v kasárnách. Kluci mi nakreslili karikaturu, byl jsem na ní s puškou v posteli s nápisem: Moje svatební noc!“ směje se česko-izraelský letecký elektromechanik v důchodu.

Po letech se do Prahy vrátili, i se svými dcerami. A ty jim vystrojily novou svatbu. Zlatou. A znovu ve stejné synagoze, v níž byli oddáni před půlstoletím.

„Vyučil jsem se elektrikářem a s Ruth jsme se dohodli, že pokud chceme mít děti, musejí se narodit v zemi, kde nepoznají, co je antisemitismus. Organizovaly se kurzy pro Židy, kteří měli pracovat v budoucím izraelském letectvu. V Liberci se cvičili letečtí mechanici, v Olomouci přímo letci,“ popisuje své poválečné rozhodnutí Chanan Bachrich. Jeho paní mu napovídá, že také ona byla ve vojenském kurzu nedaleko Mikulova.

„V Žatci bylo letiště vyhrazené pouze židovským letcům. Izraelci koupili v USA čtyři tzv. létající pevnosti B-17. Prý za účelem filmování. V žateckém hangáru, kam nakonec dolétly tři, čtvrté bylo zabaveno při mezipřistání na Azorech, na toto letadlo připevnili kulomety, naložili ho bombami, aby s nimi pak Izraelci bombardovali Káhiru a Gazu. Přímo se startem v Žatci. Pak přistály v Izraeli a staly se součástí vznikajícího izraelského letectva. Já jsem si v osmačtyřicátém udělal kurz leteckého mechanika. Na co měli ostatní dva roky, my museli zvládnout za šest měsíců,“ popisuje Chanan Bachrich svou přípravu na život v Palestině.

„Na Libavé se zformovala celá židovská brigáda. Neskládala se však pouze z Židů z Palestiny nebo ze světa, byli to především českoslovenští občané. Tato brigáda byla poměrně početná, protože šlo až o 1 300 osob…“ připomíná mi Chanan Bachrich. To byl základ, na kterém se budovala vlastní izraelská armáda, jež v době války za nezávislost sestávala z nesourodé směsi ozbrojených židovských osadníků a zahraničních dobrovolníků.

Stalin již na podzim roku 1947 dal Praze souhlas k jednání o dodávce českých zbraní do židovského státu. Téhož roku zde jednal pozdější první izraelský vyslanec v Praze Ehud Avriel, který jménem Hagany uzavřel dohodu o koupi pušek ze Zbrojovky Brno. Dodávky byly kvůli rychlosti vypravovány z letiště Žatec leteckým mostem.

„V Žatci se rovněž nakládala výzbroj, výstroj, munice, pumy, a dokonce i rozmontované letouny jako třeba Avie S-199. Ty šly po tomto leteckém mostu, často pomocí dopravních letounů s panamskou registrací, přímo do Ekronu v Izraeli, kde je smontovali a okamžitě nasazovali do boje,“ Chanan Bachrich to má pevně uloženo ve své paměti.

Messerschmitty byly rozebrány, nejprve naložili jedno křídlo, potom vrtuli, pak trup a druhé křídlo. Nakonec je připravili k transportu s bombami a municí do bývalých amerických letounů C-54 Skymaster v doprovodu českých leteckých mechaniků. Martin Gilbert v Dějinách Izraele mimo jiné píše: „První dodávky dorazily v noci z 1. na 2. dubna 1948 na letiště Beit Darass v nákladním DC-4 – 200 pušek, 40 kulometů a 150 tisíc nábojů. Další zásilka připlula o den později po moři v jugoslávské lodi do Tel Avivu. Na palubě bylo pro Haganu dalších 500 pušek, 200 kulometů a více než pět milionů nábojů… Izraelští letci se zalétávali v Českých Budějovicích, Olomouci a Hradci Králové, mechanici v Liberci. V ČSR se také cvičili tankisté v Mikulově a výsadkáři ve Stráži pod Ralskem…“

A nakonec celková suma za všechno, co Češi poskytli Izraeli, činila více než půl miliardy korun československých, na tehdejší dobu nebývalou částku. Češi prý chtěli především peníze, zahraniční měnu v hotovosti, tedy v dolarech. Na úvěr neprodali nic. Byli to údajně velmi tvrdí obchodníci. Jen při jedné příležitosti poskytli určitý úvěr, ale na velice krátkou dobu. Československo bylo čtvrtou zemí, která hned 19. května 1948 uznala Stát Izrael, 3. července 1948 následovala návštěva Ehuda Avriela u ministra zahraničí Klementise a 28. července už předával pověřovací listiny velvyslance prezidentu Gottwaldovi.

Zatímco v roce 1948 Češi a Slováci ve velkém zásobovali Izrael zbraněmi, v září roku 1955 podepsala československá vláda lukrativní smlouvu o dodávce zbraní s Egyptem – 140 stíhaček a bombardérů MiG-15 a Il-28, více než dvě stě tanků T-34 a další tisíce granátů, kulometů, houfnic a transportérů. Zaplacena byla jen asi čtvrtina, zbytek byl vracen v naturáliích – v dodávkách rýže, bavlny a subtropického ovoce…

„Z Tel Avivu nám slibovali doslova hory doly. Že když se nastěhujeme do Izraele, budeme mít práci, byt a další výhody. Když jsme připluli koncem února 1949 lodí z Rumunska, bylo to všechno trošku jinak,“ dostává se ke slovu i paní Ruth. „Byli jsme dobrovolníci, tak nám dovolili přivézt si i nábytek, byť se normálně povolovala jen jedna velká bedna osobních věcí. Nábytek jsme si koupili za peníze z životního pojištění mého tatínka. Máme ten nábytek dodnes.“

„Hned z lodě jsme šli na frontu, válka však již de facto skončila. Opravoval jsem elektřinu u vojenských letadel. Moje manželka šla také k vojsku. Ale protože byla provdaná, po pěti dnech ji propustili. Šla bydlet k bratranci do kibucu,“ přibližuje Chanan Bachrich první dny jejich izraelského občanství.

„Najednou jsem se necítila v kolektivu dobře. Moc mi to připomínalo neustálý shluk lidí v lágrech. Chtěla jsem mít konečně trochu vlastního soukromí. Žít svůj život. Odešla jsem z kibucu a začala jsem pracovat v Tel Avivu s dětmi. Opatrovala jsem je nejdříve v rodinách, potom se kolem mne shromáždila skupina drobotiny. Taková mateřská miniškola,“ doplňuje paní Bachrichová.

Po skončení vojenské služby zůstal Chanan ještě rok u vojska jako civilista. S přítelem autoelektrikářem si později založili autoopravnu.

„Když bylo mně a mému společníkovi pětašedesát, řekli jsme si, že toho bylo už dost, a po třiatřiceti letech jsme firmu zrušili. V Tel Avivu bylo asi pětadvacet podobných elektrikářských dílen pro auta. Jen my dva vydrželi tak dlouho spolu,“ konstatuje Chanan Bachrich.

„Kdybys šel k letecké společnosti El Al, udělal bys možná lépe!“ podotkne paní Ruth.

„Mohl. Kamarádi, kteří byli v naší skupině v padesátých letech, pracovali pak na letištích po celém světě. A za pěkné peníze. Nebo jsem mohl jít do opraven vojenských letadel. Izrael má spoustu zakázek i ze zahraničí.“

Pak se přestěhovali k Tel Avivu do městečka Ramat Gan, kde už měli byt třípokojový. A to byly podmínky pro to, aby přivedli na svět první dítě. Postupně se jim narodily dvě dcery.

„První dcera Nurit se rozvedla. Má dvě dcerky. Pak se znovu vdala za vdovce, který měl dokonce tři dcery. Začínala také u dětí, pak vystudovala dětskou psychologii a nyní dělá poradkyni pro devět škol s mentálně postiženými žáky. Má doma svou poradenskou ordinaci, kde s dětmi pracuje podle vlastního výchovného systému. Její manžel je pravým izraelským sedlákem. Má farmu, kde pěstuje olivy, avokádo, pomeranče a další plodiny.“

„Naše mladší Orna je momentálně až v Austrálii,“ říká posmutněle paní Ruth. „Jsou tam s manželem. Musejí se ale brzy vrátit, protože její muž dělá u soukromé firmy, produkující zeleninová semena. Mají pole také ve Španělsku, Thajsku a Jordánsku.“

Jen velmi málo Židů mělo takové štěstí.

Ve stínu holokaustu

DOPLAVALA SI PRO SVOBODU

Byt v Tel Avivu na ulici Avner přijal před mnoha lety také Franzi Landsbergerovou.

„Otec měl v Místku textilní továrnu. Zemřel v roce 1931, o podnik a tři dcery se starala moje matka,“ vyprávěla mi perfektní češtinou, když jsem od přítele Roberta Davida přeběhl ulici a popošel po chodníku pár kroků vlevo.

Když 14. března 1939 přijeli do Frýdku-Místku Němci, bylo jí osmnáct. Obyvatelé Místku prožívali běžný pracovní den. Nikoho z nich by nenapadlo, že se tento den tragicky zapíše do historie Československé republiky. V pět hodin odpoledne překročily jednotky VIII. armádního sboru a pluku SS „Liebstandarte Adolf Hitler“ státní hranice s cílem obsadit Moravskou Ostravu a Místek.

Franzi odjela poté do Prahy, a jak se postupně začala situace Židů v protektorátu zhoršovat, rozhodla se uprchnout do Palestiny. Dostala se do vlaku s židovskými uprchlíky, do vlaku, který odjel 2. září 1940 z pražského Masarykova nádraží. Ve Vídni se nalodili na parníky Melk, Uranus, Helios a Schönbrunn. Další Židé na už tak přetížené výletní lodě přistoupili v Bratislavě a v rumunském přístavu Tulcea byli přemístěni na lodě Atlantic, Pacific a Milos. Ty se málem kvůli přetížení potápěly už při vyplutí, nebylo kde sedět, k jídlu byly jen suchary, které se musely doslova štípat kleštěmi a máčet ve vodě, aby byly poživatelné. Na lodi Milos cestovalo 740 pasažérů.

Paní Franzi vzpomíná, že řecký kapitán často volal mnohojazyčné „andere seite, please“. Tím vyzýval pasažéry, aby přešli na druhou stranu a loď se mohla narovnat. Postupně došlo palivo, jídlo i voda. Během plavby se lidé rodili i umírali. Mrtví byli pohřbíváni do moře. Konaly se i svatby. Dopoledne kapitán oddal šest párů a odpoledne jim rabín rituálně požehnal. Svatební noc probíhala tak, že se nikdo džentlmensky nedíval a neposlouchal. Na lodi se vyskytovaly různé závady a potřeby oprav. Ti z cestujících, kteří byli vyučení řemeslníci, utvořili skupiny, které se neustále staraly nejen o opravu lodi, ale také o různé potřeby cestujících. Jednou to byly úpravy kamen na vaření, opravy sprchy, jindy výměna žárovky v kajutě… Samotná loď byla upravena tak, aby stačila nouzově pro šest set lidí. Na zadní palubě si vystavěli dřevěnou boudu, která sloužila jako nemocnice. Lékaři vybrali od pasažérů cestovní lékárničky, aby se utvořila zásoba léků. Narychlo bylo z desek postaveno i několik dřevěných záchodů s otvory přímo do moře.

„Topit se někdy muselo i dřevem, které uprchlíci získávali rozštípáním některých dřevěných zařízení na lodi, protože se zásoba uhlí viditelně zmenšila a dodané uhlí bylo navíc velmi špatné,“ vzpomíná s úsměvem paní Franzi a dodává, že nakonec padla i většina latrín.

Takto se plavili déle než jeden měsíc a cesta se zdála nekonečná. Po plavbě Dunajem, Černým mořem, kolem Bosporu, Istanbulu, Dardanel, ostrovů Lesbos, Kréta a Kypr, v neustálém boji s žízní, hladem, úplavicí a tyfem, se blížili k Palestině. Po týdnech útrap dopluli k břehům Haify. Ale tam je nikdo nechtěl. Britové hájili především své přátelské zájmy s arabskými zeměmi a židovská imigrace tuto pragmatickou křehkou rovnováhu mohla ohrozit. Proto britské válečné loďstvo lodě Milos a Pacific zajalo a eskortovalo do přístavu v Haifě. Cestující byli přeloženi na loď Patria, která kotvila u haifského mola. Tady se uprchlíci dozvěděli, že nesmějí vstoupit na palestinskou půdu a že budou spolu se zbývajícím plavidlem – Atlantic – deportováni na ostrov Mauricius do internačního tábora.

Ilegální organizace, která na Patrii vznikla, navázala kontakt s pevninou. Na loď se podařilo dostat svářecí soupravu a výbušniny. Patria měla být lehce poškozena, aby nemohla k ostrovu Mauricius odplout a z cestujících se stali trosečníci, kteří měli jako jediní podle britského práva povoleno vstoupit do Palestiny. Dvacátého pátého listopadu roku 1940 v 9.15 hodin skutečně došlo k plánovanému výbuchu. Tlak vody ovšem připravený otvor nečekaně zvětšil a loď se během patnácti minut převrátila na bok. Vzniklý chaos byl nepopsatelný. Britská policie v domnění, že jde o nenadálý nálet, hnala pasažéry pod palubu, kam však už proudila voda a většina schodišť její zátěž nevydržela a utrhla se.

„Nevěřila jsem, že by se Patria, tak velká loď kousek od břehu, mohla potápět. Smáli jsme se. Pluli jsme přece na mnohem menších lodích, proč by se měla zrovna tato veliká potopit?“ popisovala dramatickou situaci Franzi Landsbergerová. „Dali nám ale korkové záchranné pásy a řekli, ať naskáčeme do vody. Většina lidí se utopila jen proto, že se včas nedostali ze svých kajut. Jinak by se asi zachránili. Voda byla teplá, pobřeží nadosah. Skočila jsem do ní z velké výšky i se svou harmonikou. Vím jen, že jsem bláhově myslela na to, jak skočit, aby mi nebylo vidět pod sukni…“

Lidé z nakloněné lodi klouzali do vln, na ně padaly sudy, prkna, záchranné čluny. Někteří raději přímo skákali do moře. Z kajut se pasažéři snažili vysoukat ven, ale okna byla příliš úzká. Jedni se tlačili ven, druzí se chtěli vrátit. Při této lodní katastrově tak během necelé půlhodiny zahynulo 257 lidí.

Zbylí trosečníci byli sice dopraveni na pevninu, ale vzápětí byli internováni v táboře Atlit u Haify. Tam zůstali rok. Pak byli propuštěni a někteří muži a ženy vstoupili do britské armády, další do československých jednotek na Středním východě a s nimi se pak vrátili do republiky. Jiní dodnes žijí v Izraeli.

Franzi doplavala „na ouško“ několik stovek metrů ke břehu nedaleko Haify. Rok byla v uprchlickém táboře, než dostala práci v kibucu, pak v Haifě získala zaměstnání jako číšnice. Mezitím se zdokonalila v několika jazycích, až se z ní stala pracovnice izraelských aerolinií v Jižní Americe, Velké Británii, Švýcarsku a dalších zemích světa. Dnes už je jí již přes pětaosmdesát, ale oči jí září jako třicetileté. Hraje bridž, a velmi dobře, na což si stěžuje v dobrém její soused, rovněž bridžista, Robert David.

Nebýt však Britů na Blízkém východě, nebyla by ani Bílá kniha, zakazující židovské přistěhovalectví, nebylo by ani tragédie lodi Patria. Ale kdyby do historie nepatří…

O knize, jejím autorovi a nakladateli

Kniha Izraelské osudy spojuje pohled na současný Izrael, úvahy autora o izraelsko-palestinském konfliktu a o historii země. Ta je zachycena i v příbězích imigrantů, Čechů přeživších holokaust. V této emotivní části vychází autor ze svého úspěšného titulu Přežili šest válek.

V izraelsko-palestinském konfliktu nejde o boj okupanta s okupovaným, nýbrž o svár dvou národů, z nichž oba si nárokují (právem) celé sporné území. Spor lze proto řešit jedině kompromisem, v rámci něhož se oba národy musejí zříci části svých oprávněných požadavků. Pokus rozhodnout spor silou zbraní v žádném případě nevede k řešení. (Z kapitoly „Prorokování odňato prorokům“, J. L.)

Břetislav Olšer (* 1947). Publicista, spisovatel a fotoreportér. Rodák z valašské vesnice Hovězí, určitý čas dělník v ostravsko-karvinských dolech, poté redaktor Ostravského večerníku, Moravskoslezského dne, ČTK, Práce a dalších. Nyní je nezávislým novinářem. Procestoval sedm desítek zemí Evropy, Asie a Ameriky, v posledních letech se jeho zájem upírá na Blízký východ a Izrael. Je autorem řady románů, knižních dokumentů, mnoha desítek scénářů pro televizi a rozhlas. V roce 2000 obdržel Cenu E. Kische udělovanou za výjimečná díla literatury faktu.

Produkce Nakladatelství P3K (www.p3k.cz) se zaměřuje na humanitní obory a publikace pro školství. Základní edice zahrnují judaika, knihy o historii 20. století, odborné a naučně-populární geografické publikace.

Table of Contents

Břetislav Olšer: IZRAELSKÉ OSUDY

Předmluva

Přivykání Izraeli

Přílet

Žít a nechat žít

Tel Aviv

Ženy, matky, vojačky a čarodějky…

Půjdem spolu do Betléma

Nemáte v objektivu berettu?

Zahynul, jelikož přistával během šabatu?

Jsou na dně Mrtvého moře Sodoma a Gomora?

Jak se z Petry Linhové stala Oranit Machluf

Košer strava jako dieta?

Ve stínu holokaustu

Doplavala si pro svobodu

Strach, který se nedá zapomenout

Holokaust byl prý jen vtip a dokonale zahraná show

Přátelství se Spielbergem

Zachránil je gauner

Čech, který svědčil tváří v tvář proti Eichmannovi

Mercedes za koně a žebřiňák se slámou

Boj o život však trval dál…

Dobrodružství a pár kilo zlata

Parašutistou v Izraeli

O knize, jejím autorovi a nakladateli