Roman Cílek

HOLOCAUST – zřetězení zla

Tři osudy a jeden proces:

pohled do zákulisí nacistického vyhlazovacího programu

Vydalo nakladatelství P3K v Praze v roce 2007. Druhé vydání. Redakce Petr Karas.

Jazyková úprava Hana Pelešková.

Layout, zlom Karel Kupka.

Fotografie: autor, archiv autora, archiv nakladatelství P3K, Holocaust Education & Archive Research Team (H.E.A.R.T.), United States Holocaust Memorial Museum (USHMM).

Aktuální informace o knihách nakladatelství P3K najdete na stránce www.p3k.cz (info@p3k.cz).

© Roman Cílek, 2003, 2007

© Nakladatelství P3K, 2007, 2011

ISBN 978-80-903584-8-5 (tištěná verze)

ISBN 978-80-87186-34-3 (e-kniha epub)

ISBN 978-80-87186-35-0 (e-kniha mobi)

Milí čtenáři,

kniha Romana Cílka, kterou držíte v rukou, je knihou, s níž by se měli seznámit členové všech parlamentů na světě, která by neměla chybět v žádné univerzitní knihovně a měl by ji číst a dočíst každý, kdo by rád věděl, co je a co není podstatou lidství a doby, do níž jsme se narodili, v níž jsme žili a žijeme, a kterého tudíž trápí, nemůže netrápit i otázka a podiv nad tím, co dokáže udělat člověk člověku.

Je to kniha o banalitě zla – o legalitě a nepotrestatelnosti zla – a neostýchám se říci, že jaksi už z dálky a v odstupu i o falešné eleganci zla: o masovém zabíjení čistýma rukama.

Je to hluboce lidská, poctivá a dobrá kniha. Řadí se k tomu nejlepšímu, co bylo napsáno o druhé světové válce, a ve svém oboru sahá k dokonalosti. Dočetl jsem ji, jsem hluboce pohnut a jde mi při psaní těchto řádků mráz po zádech. Je to krásná kniha o hnusných věcech, jichž jsme na slepé koleji dějin byli svědky. Snad svým způsobem poslouží k tomu, aby se nikdy neopakovaly. Velmi bych si to přál.

Arnošt Lustig,

Ženeva, 20. září 2002

ZATČENÍ MUŽE SE SKVĚLOU POVĚSTÍ

U vchodu do rozlehlé vily v Kempfenhausenu u Starnberského jezera jižně od Mnichova, domu s vysokými štíhlými okny, masivními okenicemi a pečlivě udržovanou zahradou, byla jenom skromná vizitka: KARL WOLFF.

Muž, který tu bydlel, měl skvělou pověst. Karl Wolff – úspěšný obchodní a reklamní zástupce nakladatelského domu v Kolíně nad Rýnem. Dvaašedesát let, bílé vlasy, výrazné modré oči, přímé držení těla, nevtíravé vystupování. Několika svým přátelům Wolff naznačoval, že se v budoucnosti hodlá věnovat hlavně literární činnosti. Pro knihu životních vzpomínek nosil už v hlavě i název: Zwischen Befehl und Gewissen (Mezi rozkazem a svědomím). V roce 1961 učinil v tom směru první krok a v časopise Neue Illustrierte otiskl memoárovou studii o člověku, kterého dobře znal: o říšském vůdci SS Heinrichu Himmlerovi. Čtenářský ohlas byl příznivý, do Kempfenhausenu am Starnberger See došel autorský honorář a zdálo se, že je vše v pořádku.

Bylo – až do 18. ledna 1962.

Tehdy se přihodilo cosi, o čem se v Kempfenhausenu ještě dlouho hovořilo při tamním těžkém bavorském pivu. K Wolffově vile přijelo auto s mnichovskou poznávací značkou. Dva muži, kteří z vozu vystoupili, se sice na pohled podobali obchodním partnerům, jakých se tu střídalo nespočetně, ale otázka, kterou pánovi domu hned ve dveřích položili, neměla běžnou podobu:

„Jste Karl Wolff, narozený 13. května 1900 v Darmstadtu?“

„Ano. Co si přejete?“

„Musíte jet s námi!“

„Nechápu…“

List papíru s úřední hlavičkou, podpisy a razítkem vše vysvětlil. Nešlo o běžné obchodní partnery: ti dva byli kriminální úředníci, které sem se zatykačem od okresního soudu ve Weilheimu poslala státní prokuratura v Mnichově II.

• • •

Karl Wolff, úspěšný obchodní a reklamní zástupce.

Ale také Karl Wolff, bývalý SS-obergruppenführer a generál Waffen-SS, pobočník říšského vůdce SS Heinricha Himmlera, šéf jeho osobního štábu, spojovací důstojník SS v Hitlerově hlavním stanu, ke konci války pak nejvyšší velitel SS a policie na italském území ovládaném Němci.

Jeho zatčení nezůstalo bez ohlasu.

Kromě dopadení a únosu Adolfa Eichmanna z Argentiny do Izraele žádná podobná událost nepřipoutala k sobě počátkem šedesátých let takovou pozornost. Mnozí pocítili v okamžiku, kdy si na stránkách novin přečetli Wolffovo jméno, dokonce i mrazení v zádech. Wolff… onen oblíbený Himmlerův „Wölffchen“ – „Vlček“? Ano! Jako by náhle ožila minulost zdánlivě již zapomenutá a pohřbená pod nánosem času, smrti svědků a mlčení těch, kteří by mohli mluvit. Jaké asi důkazy má proti Wolffovi prokuratura? – uvažovali historici, žurnalisté i pamětníci minulé doby.

Čeho se bude týkat proces? Dozví se svět podrobnosti o dosud utajeném dění v úzkém okruhu nejvyšší elity „třetí říše“, k níž Wolff patřil? Pohyboval se přece v nejtěsnější blízkosti Hitlera, Himmlera, Bormanna, Heydricha – pomohou tedy jeho výpovědi osvětlit alespoň některá bílá místa na mapě historie nacismu? Objeví se nová fakta k ne zcela prozkoumanému zákulisí příprav a uskutečňování holocaustu – masového vyhlazování Židů? Potvrdí se to, co se o Wolffovi ve společenských kuloárech říkalo: že ve vrcholném esesáckém štábu představoval „aristokratický protiklad většiny svých druhů“ a že si i v „nejtěžších podmínkách zachoval lidskou tvář“?

Otázky, otázky, otázky.

Málo odpovědí, spíš žádné.

Podstata soudního přelíčení, které se v bavorské metropoli připravovalo, byla držena pod pokličkou služebního tajemství. Mnichovský vrchní státní prokurátor Weiss odpověděl reportérovi hamburského časopisu Der Spiegel větou hodnou krále Šalomouna: „Kdybych vám mohl říci, jaké konkrétní podezření proti Wolffovi existuje, pochopil byste, že vám nemohu říci zcela nic.“ Zůstávalo tedy mnoho volného prostoru pro fantazii. A nezbývalo než čekat: až do dopoledních hodin pondělí 13. července 1964.

„JSEM NEVINEN!“

Vše bylo připraveno.

Diváci, novináři, televizní štáby z Německa i zahraničí. Půlhodinové zdržení zavinilo náhlé onemocnění jednoho z porotců a tím vyvolaná nutnost přivolání náhradníka. A pak se ještě seběhl rušivý incident, když k strážmistrovi u vchodu do soudní síně přistoupil asi padesátiletý člověk.

„Chci se přihlásit jako svědek,“ řekl.

„Ohlásím vás u pana státního návladního. Nesmíte však v tom případě vstoupit do sálu.“

„Proč?“ ohradil se muž podrážděně.

„Tak zní předpis. Žádný ze svědků nesmí být ovlivněn průběhem líčení.“

„Takový předpis neuznávám,“ protestoval – a novináři, kteří uvítali vyrušení z nudy čekání, se k němu nahrnuli. Zableskly fleše. „Co je to za nesmysl?!“ křičel muž. „Sloužil jsem u SS a jsem na to hrdý. Nesmí tu dojít k dalšímu Eichmannovu procesu! Tady není Tel Aviv! Celý svět se musí dozvědět, že my nejsme vrahové!“

Strážmistrovi přišla na pomoc posila, ale teprve po chvíli zápasu se jim podařilo odtáhnout muže do kanceláře a ověřit si jeho totožnost. Šlo o někdejšího sudetského Němce Josefa Fabera, narozeného v Karlových Varech.

Vyvedli ho před justiční palác a propustili.

O několik minut později zaujali svá místa soudci, porotci a obžalovaný. Karl Wolff o hlavu převyšoval své dva uniformované průvodce a neučinil to, co dělávají obžalovaní při podobných procesech, nezakrýval si obličej novinami – naopak: nastavil tvář čočkám fotoaparátů. Soudu předsedal okresní soudní ředitel dr. Emil Mannhardt a před sebou měl přes čtyři sta stran obžalovacího spisu, vedle sebe pak dvě dřevěné police s dalšími procesními materiály. Na židli před obžalovaným se usadil jeho právní zástupce dr. Rudolf Aschenauer, vyhlášený specialista na obhajobu nacistických válečných zločinců. Bydlel zde v Mnichově, ale v poslední době trávil mnoho času na cestách mezi hlavním městem Bavorska a Frankfurtem nad Mohanem. Wolff nebyl totiž jeho jediným klientem, současně zastupoval ve frankfurtském procesu s osvětimskými vrahy snad nejhoršího z nich: Wilhelma Bogera, patologicky bezcitného tyrana z takzvaného politického oddělení a vynálezce pověstné „houpačky“, na níž mučil své oběti.

Dr. Mannhardt zjistil zatím Wolffovy nacionále.

„Mám vůči soudu osobní prosbu,“ ozval se potom obžalovaný. „Prodělal jsem nedávno infarkt a můj zdravotní stav vyžaduje, abych během líčení mohl pokud možno sedět.“

„Vyhovuje se,“ odpověděl předseda.

Soudní rada Heinz Jörka přednesl poté zahajovací usnesení. Když četl pasáž, že obžalovaný „je obviňován, že záměrně zabil při dvou samostatných činech, společně s jinými, s plným svým vědomím a z nízkých pohnutek, zákeřně a ukrutně v jednom případě nejméně jedno sto, v druhém případě nejméně 300 000 lidí“, zavrtěl Wolff nesouhlasně hlavou.

Slovo pak dostala obžaloba, představovaná státními návladními dr. Gustavem Matschlem a dr. Benediktem Huberem. „Ač to není pro Německo nikterak povznášející, ba naopak, musíme se během tohoto líčení vrátit,“ řekl úvodem dr. Matschl, „k onomu pověstnému konečnému řešení – to je k plánu fyzického vyhlazení Židů, k němuž mělo na základě Hitlerova rozkazu z počátku léta 1941 dojít na říšském území a na obsazených nebo ovlivňovaných oblastech… Hitlerův rozkaz ke zničení Židů prováděli vyšší a nižší vůdcové policie a SS ve vražedné akci, zorganizované Himmlerem a vysokými vůdci SS, policie a nacistické strany – a to masovými vraždami, jež uskutečňovaly zvláštní operační oddíly a komanda (Einsatzgruppe, Einsatzkommando), dále se pak zabíjelo zničující nucenou prací a otravnými plyny… Obžalovaný Wolff se jako nejbližší Himmlerův spolupracovník podílel na tomto konečném řešení židovské otázky. Tato jeho spolupráce s činiteli, kteří jsou plně odpovědni za vražedné akce, byla vědomá a Wolff se jí nebránil.“

První věcný bod obžaloby: Wolff v srpnu 1941 společně s říšským vůdcem SS Himmlerem navštívil v Minsku „operační oddíl B“. Osobně se zúčastnil zastřelení asi jednoho sta osob, čímž posílil u důstojníků a mužstva komanda, jež tyto osoby likvidovalo, vůli k poslušnému uskutečňování všech protiprávních vražd.

Druhý bod obžaloby: V druhé polovině roku 1942 pomáhal Wolff organizovat bezpříkladné vyhlazovací akce v tzv. generálním gouvernementu, tedy v oblasti okupovaného Polska. U tehdejšího státního sekretáře v říšském ministerstvu dopravy dr. Ganzenmüllera z Himmlerova pověření obžalovaný Wolff prosazoval, aby říšské dráhy daly prostřednictvím generálního ředitelství východních drah v Krakově k dispozici četné vlakové soupravy k deportaci statisíců Židů z židovských domovských okresů a jiných shromažďovacích míst v generálním gouvernementu do likvidačních táborů Treblinka, Belzec a Sobibor. Tím obžalovaný zajistil a podporoval hromadnou vražednou akci, v jejímž rámci bylo jen od 22. července 1942 do konce září 1942 odvezeno z varšavského ghetta nejméně 300 000 Židů do tábora smrti Treblinka – a tam krutě, velmi krutě zabito.“

Prokurátor se posadil a předseda soudu oslovil Wolffa: „Chcete se, pane obžalovaný, vyjádřit k těmto obviněním?“

„Ano. A mé vyjádření je stručné: jsem nevinen,“ řekl bývalý generál SS.

V soudní síni bylo ticho. Wolffovy elegantní způsoby a kultivovaný hlas zanesly mezi diváky, kde bylo i dost mladých lidí, nejistotu. Jeden z přítomných novinářů o tom napíše: „Wolffovy ruce jsou ovšem zdánlivě čisté. Do jejich blízkosti se nedostala krev oněch tří set tisíc lidí, o nichž se tu hovoří. A také těch sto lidí kdesi v Minsku, daleko od Berlína, jen viděl umírat. Jen viděl…! Občan této země, který si teprve po krátkou dobu zvyká na právní stát, stojí s neporozuměním tváří v tvář procesům, v nichž jde o muže, který se prý stal vrahem daleko od místa činu. Pro tohoto občana patří k obrazu vraha pachatelova krví potřísněná ruka, doličný předmět, jímž byl zločin spáchán a s nímž je možno bodat, střílet, bít nebo škrtit…“

„Jsem prostě nevinen,“ zopakoval o něco hlasitěji Wolff.

Ticho.

Z CÍSAŘOVA PORUČÍKA HIMMLEROVÝM GENERÁLEM

Značně nevyrovnaný to byl dialog.

Předseda soudu dr. Emil Mannhardt kladl stručné otázky, Karl Wolff na ně odpovídal květnatě, s mnoha odbočkami, svým hesensky zabarveným přízvukem stále něco doplňoval, upřesňoval, nevynechal jedinou příležitost k tomu, aby se ukázal v dobrém, či alespoň lepším světle. Uváděl mnoho podružných detailů, dokonce i rok založení gymnázia v Darmstadtu, které kdysi navštěvoval. Chlubil se – zatím! – svou výbornou pamětí.

Obsahové zadání znělo: životopis obžalovaného.

Samo o sobě téma nikoli nezajímavé. Pokud by někdo chtěl na osudech jednotlivce názorně zobrazit linii, která v Německu přes císařskou armádu, freikorps a „černý reichswehr“ vedla ke zrodu oddílů SA a SS, potom by mu málokdo mohl svou biografií posloužit dokonaleji než právě Karl Wolff. Z potomka známé darmstadtské rodiny právníků – jeho otec byl okresním soudním radou – se stal v sedmnácti letech voják. Jako válečný dobrovolník a důstojnický čekatel narukoval k 115. pluku, kde – jak řekl – „prožil v roce 1917 svůj křest ohněm“ a v září 1918 to dotáhl na poručíka císařské armády. První světová válka ovšem brzy nato pro Němce neslavně skončila a Wolffovi se nechtělo hledat občanské povolání. Zvolil cestu nejmenších obtíží: vstoupil v Hesensku do jednoho z ozbrojených freikorpsů, které potíraly levicové revoluční hnutí v poválečném Německu. Útvar se však brzy rozpadl a v reichswehru, přespříliš sešněrovaném omezovacími nařízeními válečných vítězů, neviděl ctižádostivý mladý muž naději na kariéru. Opustil tedy reichswehr, vyměnil uniformu za civilní oblek, stal se bankovním úředníkem, poté zaměstnancem a nakonec vedoucím filiálky inzertní firmy v Mnichově. V roce 1925 si založil vlastní reklamní firmu. O šest let později, v rámci celosvětové hospodářské krize, se však dostal do podnikatelských těžkostí…

„V té době bylo nejen mně, ale i mnoha lidem v mém okolí jasné,“ prohlásil nyní před soudem, „že vnitropoliticky musí brzy dojít v Německu k rozhodnutí: a to buď razantním pohybem zcela doleva, anebo zcela napravo. Kamarád z války, který společně se sto padesáti válečnými kadety pochodoval 9. listopadu 1923 s nacisty za Ludendorffem, mne politicky ovlivnil, a tak jsem v roce 1931 vstoupil do nacistické strany.“

„V témže roce, kdy jste rozšířil řady NSDAP, jste se stal také příslušníkem jednotek SS?“

„K tomu došlo v podstatě náhodou. Přitahovala mne vojenská činnost a snad se mi i stýskalo po uniformě. V říjnu 1931 jsem se vydal do mnichovského Hnědého domu, abych se stal členem SA. Před ústředím strany však stáli příslušníci SS. Dal jsem se s nimi do hovoru, a když se dověděli, že jsem bývalým důstojníkem nejstaršího gardového pluku pruské armády, tedy Velkovévodského hesenského pěšího pluku tělesné gardy, který vznikl už v roce 1621, přemlouvali mne, abych se nehlásil do řadových jednotek SA, nýbrž do osobní vůdcovy gardy – do SS. Poslechl jsem je. Tehdy jsem doufal, že budu moci obdivuhodnou třistaletou tradici svého gardového pluku přenést do této elitní složky hnutí.“

Předseda soudu se neubránil ironii: „Dnes – poučen vším, co se stalo – snad už nevěříte, že se vám to mohlo podařit?“

Wolff však odmítl opustit svůj patos: „Požaduji, aby se uznalo, že jsem byl idealisticky vychován k bezpodmínečné lásce k vlasti. A vždy jsem se snažil, abych zůstal tomuto ideálu věrný. Je jinou věcí, že toho všeho bylo později zneužito.“

Svého vstupu do SS však tehdy Wolff jistě nelitoval. A nejen kvůli „stesku po uniformě“. Brzy dosáhl hodnosti SS-sturmbannführera a při zvláštním školení se osobně seznámil s Hitlerem, Himmlerem, Rosenbergem, Röhmem a Heydrichem. „Než jsme v oné škole složili přísahu,“ vzpomínal na to před soudem, „řekl nám sám Hitler z očí do očí, že od nás nebude požadovat nic, co by nebylo legální. A že také nikdy neudělí rozkaz, který by byl neslučitelný s naším svědomím.“ Při událostech v lednu 1933, kdy se Hitler stal říšským kancléřem, obsadila jednotka SS pod Wolffovým velením bavorský zemský sněm a státní kancelář. Třiatřicetiletému muži se otevřela cesta k postupu. Na čas ho přijal za svého pobočníka generál rytíř von Epp, který si zásluhami ve freikorpsu vysloužil funkci nacistického říšského místodržícího v Bavorsku. Po sto dnech účinkování v této funkci však Wolff dostal nabídku zcela nečekanou: sám říšský vůdce SS Himmler ho požádal, aby se stal členem SS z povolání a s okamžitou platností převzal místo jeho pobočníka.

Neváhal a přijal.

Na deset let dopředu tím rozhodl o směru své kariéry i životních osudů.

„Roku 1935 jsem se tedy stal,“ sdělil před mnichovskou porotou, „Himmlerovým šéfadjutantem a zejména v politickém slova smyslu jsem mu pomáhal při výstavbě pozdějších dispozičních oddílů SS, z nichž poté na začátku války vznikly Waffen-SS. V roce 1936 jsem pak byl jmenován šéfem osobního štábu říšského vůdce SS, abych mohl jednat také na vlastní odpovědnost a nebyl odkázán jen na přímé Himmlerovy rozkazy a požadavky.“

V plné míře této příležitosti využil.

Podílel se na mnoha klíčových rozhodnutích ve štábu SS a všechny prameny uvádějí, že měl na Himmlera značný vliv. Byl pověřován závažnými úkoly, což mu pomohlo vstoupit ve známost a postupně získat důvěru i vrcholných představitelů „třetí říše“. Třeba při obsazení Rakouska v březnu 1938 přiletěl Wolff spolu s Himmlerem na vídeňské letiště Aspern již ve tři hodiny ráno dne 12. března, zatímco Hitler se odvážil do hlavního města své rodné země vstoupit až o dva dny později – když už štáb SS připravil vše potřebné. „Bezprostředně před vypuknutím války,“ pokračoval obžalovaný ve své osobní zpovědi, „mne vyslali do vůdcova hlavního stanu jako spojovacího důstojníka říšského vůdce SS u Hitlera. V květnu 1940 jsem byl jmenován generálporučíkem Waffen-SS. Byl jsem prvním, kdo v rámci bojových jednotek SS získal tuto hodnost, což vyvolalo u wehrmachtu i v SS pozornost a závist. Dokonce i Sepp Dietrich, Hausser, Gille a někteří další věhlasní frontoví velitelé jsou podle hodnostního stáří zaneseni v seznamu nejvyšších důstojníků SS později.“

Udělal pauzu a rozhlédl se kolem: skoro jako by očekával potlesk.

„OTEVÍRAJÍ SE PŘED NÁMI OSTUDNÉ KOUTY DĚJIN…“

Těmito slovy komentoval mnichovské přelíčení reportér bavorského rozhlasu. Desítky svědků, tisíce stran dokumentů a odborných dobrozdání. S blížícím se závěrem procesu vzrůstala i aktivita muže, jehož postavení nebylo právě záviděníhodné: zkušeného Wolffova obhájce dr. Rudolfa Aschenauera.

„Připusťme tedy, že můj mandant se 9. ledna 1943 skutečně zúčastnil Himmlerovy cesty do Varšavy,“ sdělil při zahájení jednoho z dalších dnů přelíčení. „Nevzpomíná si na tuto cestu. Myslím, že je to přirozené, protože nešlo o tak závažné věci, jak se pokouší dokázat obžaloba.“

„Ale to snad ne!“ namítl státní zástupce dr. Benedikt Huber. „Při této inspekční cestě se jednalo o evakuaci a likvidaci zbytku varšavského ghetta, což nám jako záležitost desítek tisíc lidských životů připadá dost závažné.“

„Zde je denní hlášení z ledna 1943,“ zvedl obhájce hlas, „které zaslal SS-brigadeführer Jürgen Stroop státnímu sekretáři Krügerovi v Krakově. Naznačuje, že účelem Himmlerovy návštěvy nebylo vyhubení Židů, kteří se ještě zdržovali v ghettu. Dle tohoto hlášení Himmler dal při své inspekci rozkaz převézt lidi a materiál zbrojních firem z varšavského ghetta do prostoru Lublinu. Teprve koncem dubna 1943 došlo ke zničení židovského ghetta ve Varšavě – a to proto, že tam vypuklo povstání. V dubnovém denním hlášení Stroopa, který vedl boj proti této vzpouře, se praví: ,Budeme nyní postupovat s maximální tvrdostí a neústupností. Rozhodl jsem se k totálnímu zničení židovských obytných čtvrtí spalováním celých domovních bloků.‘ Když bylo pak povstání opravdu potlačeno, zaznamenal Stroop 16. května 1943: ,Bývalá židovská obytná čtvrť již neexistuje. Přes 56 000 Židů dopadeno. Vlastní ztráty žádné!‘ Ale s tím neměla nic společného lednová Himmlerova cesta do Varšavy, jíž se údajně měl zúčastnit i pan Wolff.“

„Nic společného?! Vše, co se ve varšavském ghettu od počátku až do konce dělo, tedy jeho zřízení, později postupné vysídlování i závěrečný Stroopův násilný zásah, mělo cosi společného: dělo se to dle instrukcí z Himmlerova říšského vedení SS, jehož byl obžalovaný neoddělitelným článkem,“ důrazně namítl předseda soudu.

„Ale pan Wolff nemusel o všem z toho vědět,“ držel se obhájce svého.

„O tom, co věděl a nevěděl, tu velmi obtížně a se střídavými úspěchy jednáme již několik týdnů. Jistě jste si toho, pane doktore, stačil povšimnout.“

• • •

„Bohudíky ne!“

Skoro až s pobouřením odpověděl na formální otázku soudu, zda je či není spřízněn s obžalovaným, pětačtyřicetiletý svědek Nathan Rosenberg – jeden z mála lidí, kteří přežili zničení varšavského ghetta.

„Vlastně jsem tomu, co jsem prožil, šel doslova naproti,“ vyprávěl. „V únoru 1943 jsem uprchl z pracovního tábora v okolí Varšavy a s využitím tajné cesty podzemím, o níž jsem se od jedněch známých dozvěděl, jsem pronikl do ghetta, abych zjistil, co se stalo s mými příbuznými, protože se o tom šířily po Polsku dost hrůzostrašné zvěsti. Všechny tyto pověsti byly pak skutečností daleko překonány. Ze své velmi rozvětvené rodiny jsem se setkal pouze se svým téměř již umírajícím otcem a jedním stejně nemocným bratrem, ostatní se mezitím již dostali do transportů na Východ a pravděpodobně nežili.“

„Zůstal jste potom v ghettu?“ zeptal se dr. Mannhardt.

„Ano.“

„I když jste znal cestu, jak odtud uniknout?“

„Ano, zůstal jsem.“

„Proč – mohl jste se ukrýt někde mimo ghetto, třeba přímo ve Varšavě?“

„Chtěl jsem alespoň ještě nakrátko zůstat ve společnosti otce a bratra. A také jsem cítil lhostejnost. Bylo mi všechno jedno, neměl jsem zájem o život. Toužil jsem předtím ještě jednou vidět svou rodinu, našel jsem pouze její torzo. Nechtěl jsem tedy toto torzo ještě umenšovat svým odchodem. A pak – co to znamená skrýt se? S árijským obličejem by to možná šlo. Ale takto…“

• • •

„Možná to bylo způsobeno mým mládím a způsobem mé výchovy, ale cítil jsem se tím, co se dělo, do značné míry zaskočen,“ přiznal čtyřiačtyřicetiletý svědek Wladek Fraimann, rodák z Varšavy.

„Nepředpokládal jste rasový útisk?“ zeptal se soudce.

„Rozumím otázce. Varovat nás mohlo a mělo předchozí dění v Německu, norimberské rasové zákony a tak dále. To všechno je pravda, ale rozhodně jsem neočekával útisk v tak obludné formě. Když do Polska přicházeli Němci, nikdo v mém okolí nevěřil, že by měli v úmyslu povraždit všechny Židy. Můj otec mi vyprávěl o době první světové války. Tehdy bylo pro Židy ve značně antisemitsky naladěném Polsku určitým vysvobozením, když dorazili němečtí vojáci. Ve škole jsme se učili, že Němci jsou kulturní národ. Světově uznávaný národ. Nepovažoval jsem za možné, že by zabíjeli ženy, děti a staré lidi nad hrobem.“

„Zažil jste počátky varšavského ghetta?“

„Zažil. Ona městská část Varšavy, která se později stala ghettem, byla již před válkou z osmdesáti procent obývána Židy. V říjnu 1940 se muselo židovské obyvatelstvo, které do té doby bydlelo mimo tuto městskou čtvrť, přestěhovat do ghetta, a naopak Poláci, žijící na území zřizovaného ghetta, je opustili. Do ghetta byli nuceně přestěhováni i Židé, kteří žili v části města na druhém břehu Visly, nazývající se Praga. Až do úplného uzavření ghetta spojovaly židovskou čtvrť s polskými částmi města dvě tratě pouliční dráhy. Po zřízení zdi kolem ghetta, která byla v roce 1941 postavena během několika málo týdnů, existovala jedna trať pouliční dráhy, označená Davidovou hvězdou. Této dráhy používali výhradně Židé. Z jiných měst, především z Lodže, se stěhovali Židé do varšavského ghetta dost často i dobrovolně. Lodž, nazývající se po příchodu Němců Litzmennstadt, se totiž stala říšskoněmeckým územím a tamní židovští občané si mysleli, že naděje na přežití budou v generálním gouvernementu přece jen větší.“

„Čím jste se v ghettu vy osobně zabýval?“

„Bylo mi tehdy dvaadvacet let a cítil jsem se zdravý. Pořídil jsem si ruční vozík a pašoval na něm potraviny. Podobné ruční vozíky se používaly také k odvážení lidí, kteří zemřeli. Jednou mne na ulici oslovil příslušník SS. Ptal se mne, zda mám práci. Zalhal jsem mu, že právě jedu k odvozu mrtvol. Řekl mi: ,Pojď se mnou!‘ Šel do nejbližšího domu, vnikl do jedné místnosti a zastřelil starého muže, který ležel na posteli. Pak se otočil ke mně: ,Tady máš náklad pro svůj vůz.‘ Na sklonku jara 1942, ještě před zahájením první vysídlovací operace, mne poslali do pracovního tábora, vzdáleného asi osmdesát kilometrů od Varšavy. Jelikož tam byla velmi těžká práce a strava tak špatná, že denně deset až patnáct lidí umíralo absolutním vysílením, uprchl jsem a po strastiplné cestě, která trvala dva dny a dvě noci, jsem se dostal zpět do Varšavy.“

„To již začínala evakuace?“

„Ano. A nejednalo se podle mne pouze o evakuaci, jak se o tom běžně hovoří, ale i o jakousi čistku uvnitř ghetta. Dvaadvacátého července 1942, v den, kdy vysídlování započalo, jsem se právě nacházel na starém židovském hřbitově, kudy jsme do ghetta pašovali potraviny. S hřbitovem sousedilo bývalé sportovní hřiště. Zahlédl jsem, že k hřišti přijíždějí dva vlaky židovské pouliční dráhy, která od postavení zdi jezdila jako koňská dráha. Příslušníci SS vyhnali z vagonu asi dvě stovky starších lidí. Teprve v té chvíli jsem si povšiml, že na hřišti je již vykopán veliký masový hrob… Musím hovořit o tom, co se stalo potom?“

„Soud si to umí představit,“ odpověděl s pochopením dr. Emil Mannhardt. „Vraťme se však k otázce, kterou jsme tu již několikrát řešili. Obhajoba tvrdí, že zničení a vyklizení ghetta v dubnu 1943 bylo důsledkem povstání.“

„To je naprosto absurdní! Morálně, fyzicky a duševně jsme byli značně zlomeni. Jak bychom se mohli bránit proti armádnímu sboru! Chtěli jsme si pouze ušetřit mučednickou cestu do likvidačních táborů – a začali jsme se tedy bránit. Takzvané bunkry, tajně zřízené v ghettu, nebyly původně myšleny jako centra odporu. Postavili jsme je jako úkryty před pátracími akcemi SS.“

„Jakou podobu měly tyto bunkry?“

„Zazděné sklepy a místnosti s tajnými vchody. Mohu uvést příklad z domu, kde jsem bydlel. Ve druhém poschodí jsme tam zazdili jednu menší místnost. Do tohoto prostoru byl přístup v pokoji o poschodí níž – a to vnitřkem kachlových kamen, která sahala až ke stropu.“

„Prožil jste v ghettu Stroopovu likvidační akci?“

„Ano. Začalo to pro mne 19. dubna 1943, kdy jsem se vracel ke svému domovu. Mohl jsem pozorovat, jak příslušníci SS s plamenomety právě zapalují dům, v němž jsem bydlel. Nezbylo mi nic jiného, než utéci do jiného domu. A pak zase dál. Protože jsem neměl spojení na žádné naše bojové skupiny a nepodařilo se mi k některé se připojit, pohyboval jsem se takto v ghettu několik dnů v panické hrůze z toho, co bylo všude kolem, s jedinou snahou, kterou vám nyní otevřeně přiznám: byla to snaha mladého člověka uchovat si život. Pak mne Němci přece jen dopadli. Byl jsem si jist, že mne hned na místě zastřelí. Přežil jsem však svou smrt, protože náhodou právě potřebovali asi sto dvacet mladých mužů pro těžkou práci na železnici. To mi zachránilo život. Z Varšavy jsem se dostal do několika táborů, mimo jiné do Majdanku. Nakonec jsem pracoval v lágru na jihu Polska, kde nás posléze osvobodili Sověti.“

„Ještě poslední otázku, pane svědku,“ řekl dr. Mannhardt. „Jeden z vašich předchůdců, svědek Reich-Ranicki, byl obžalobou dotázán na politické složení ghetta. Je pravda – ač to s podstatou procesu nemá samozřejmě co dělat, že devadesát procent polských Židů byli komunisté?“

Wladek Fraimann zavrtěl hlavou: „Považuji to za nesmysl! Židé byli vždy označováni tak, jak se to právě jejich nepřátelům hodilo. Buď za kapitalisty, nebo za komunisty. Nejde o nic jiného než o antisemitskou propagandu.“

O KNIZE, AUTOROVI A NAKLADATELSTVÍ

Kniha známého spisovatele literatury faktu Romana Cílka popisuje soudní proces s jedním z pohlavárů SS Karlem Wolffem, šéfem osobního štábu Heinricha Himmlera. Rekapitulace procesu je proložena líčením osudů tří obětí vražedné mašinérie holocaustu (Richard Glazar přežil Treblinku, Ema Šternová a František Kraus hrůzy Osvětimi). Jak píše v předmluvě Arnošt Lustig, je to kniha o legalitě a nepotrestatelnosti zla – o masovém zabíjení „čistýma rukama“.

Roman Cílek (*1937). Kromě rozsáhlé publicistické a novinářské činnosti vydal přes čtyři desítky knih v žánrech literatury faktu i beletrie, přičemž řada jeho děl vyšla i v zahraničí. Je spoluzakladatelem a členem vedení dvou významných spisovatelských organizací: Klubu autorů literatury faktu a české sekce Mezinárodní asociace autorů detektivní literatury (AIEP). V posledních letech čtyřikrát získal nadnárodní Cenu E. E. Kische za literaturu faktu. Pro jeho rozsáhlou tvorbu je charakteristické, že dokáže s pochopením zpracovat i témata nesmírně citlivá a dotýkající se mezních otázek života a smrti.

Produkce Nakladatelství P3K (www.p3k.cz) se zaměřuje na humanitní obory a publikace pro školství. Základní edice zahrnují judaika, knihy o historii 20. století, odborné a naučně-populární geografické publikace.

Table of Contents

Roman Cílek: HOLOCAUST – zřetězení zla

Předmluva

O knize, autorovi a nakladatelství